Vaszilij - Múlandó szépség

“Hátára veszi 
A dühös szél az esőt. 
Viharrá vadul.” 
XXI. századi haiku 

Sosem értettem a férfimagazinok tesztjeit. Mit néz meg először egy nőn? A legszexisebb női testrész ön szerint? Mi a legvonzóbb a partnerében? És a válaszok közt sosem szerepel az arc. 
Benne is az arca fogott meg leginkább. Hamvas, rózsaszín, üde bőre, mandulavágású, éjfekete szeme, pisze orra, cseresznyepiros szája… Ártatlanságot és romlatlanságot sugárzott. 

*** 

Minden készen állt. A kis szoba halványrózsaszín tapétával, nagy, puha ággyal, antik fésülködőasztallal a sarokban - jó nagy tükörrel -, a szekrény a plüssjátékokkal. Mind-mind rá vártak. Még egyszer végignéztem a szobán, mielőtt elindultam. Tökéletes volt minden. Sehol egy porcica a parkettán, a bútorok csillogtak-villogtak, a játékok katonás rendben üldögéltek a helyükön. A babakék ágytakaró feszes volt, mint egy csendes víztükör, a szív alakú párnák mértani pontossággal foglalták el az ágy felső sávját. 
Elégedetten húztam be magam után a tapétával borított vasajtót. 

*** 

Az iskolától néhány sarokra lévő kávéház teraszán vártam rá. Egyedül voltam - a kellemes tavaszi napfény sem tudta kicsábítani az embereket a zsúfolt helyiség elé. Lassan kortyolgattam a teámat. A tanítás befejeződött már: vidám, felszabadult gyerekcsapatok vonultak el előttem hullámokban a járdán. Tudtam, hogy hamarosan jönnie kell. 
Először a kisebbek végeztek. Lármázva, kiabálva rohantak, kezükben őrült módjára lóbálva degeszre tömött táskájukat. Aztán jöttek a nagyobbak is, hármasával-négyesével, olykor egy-egy összesimuló szerelmespár. Néhány fruska kihívóan megbámult: tizenéves szépségük teljes tudatában vonultak el előttem magukat billegetve. Magamban megmosolyogtam őket, de irigyeltem is ártatlanságukat. Nekik még sosem kellett megküzdeniük az elutasítás lélekbe markoló fájdalmával. 
Aztán megláttam Sarah-t. Egy barátnőjével sétáltak egymásba karolva, szemmel láthatólag mélyen belemerülve valami lányos titokba. Fecserésztek, nevetgéltek, ügyet sem vetve a külvilágra. 
Mindig csodáltam ezért a lányokat: két férfi sohasem mutathatta volna ki az érzelmeit ennyire. Mit szóltak volna az emberek! 
Kiittam a teámat, a csésze pereme fölül figyelve őt, majd lassan utánuk indultam. Nem vettek észre, eszükbe sem jutott volna hátrafordulni. Lefoglalta őket titokzatos beszédtémájuk. 

Néhány saroknyira aztán elengedték egymás kezét. Hosszasan búcsúzkodtak, mintha nem egy délutánra, hanem évekre válnának el egymástól. Végül nagy nehezen elváltak egymástól. A másik lány továbbment az utca végén álló buszállomás felé, ő pedig befordult a parkot átszelő ösvényre. Megvártam, míg eltűnik a fák között, csak aztán indultam utána. 
Vidáman, hangosan gázolt a kavicsos sétányt ellepő száraz levelekben; kislányosan szökdécselt, táskáját jobb kezében lóbálva. Nem tudta - nem tudhatta -, hogy valaki figyeli. Akkor biztosan vigyázott volna, hogy ne engedje felszínre törni a még mindig benne lakó gyermeket. Halkan, de sietve lépkedtem utána, óvatosan kerülgetve a levélhalmokat. Lassan felzárkóztam mögé. 
Az utolsó pillanatban talán meghallhatott egy apró neszt - vagy csak megérezte, hogy alig karnyújtásnyira kerültem mögé? Megfordult. Szeme kitágult a meglepetéstől, szája kiáltásra nyílt. Már nem volt ideje sikoltani. 

Magamhoz öleltem, és az arcához szorítottam a kloroformmal átitatott kendőt. Néhány pillanatig mozdulatlanul álltam vele; a karomban tartottam elernyedt testét. Éreztem szívének gyenge dobolását. Mélyen beszívtam hajának illatát, önkéntelenül is beletúrva a kékesfekete zuhatagba. Aztán összerezzentem, mintha valamilyen bűbáj béklyójából szabadultam volna. Sietve körülnéztem a parkban: szerencsére ugyanolyan kihalt volt, mint mikor ráléptem a kavicsos sétányra. 
Felnyaláboltam a lányt, és szapora léptekkel a fák takarásában álló mikrobuszomhoz vittem. 
Az enyém volt. 

*** 

Éles sípolás riasztott fel kusza álmomból. Vakon csapkodtam az éjjeliszekrényen álló óra felé, hogy megszüntessem az idegtépő zajt. Hiába nyomkodtam azonban a gombot, a sípszó továbbra sem szűnt. 
Néhány pillanatig még zavartan próbálkoztam, aztán hirtelen rám törtek a délután emlékképei: ahogy Sarah-val állok az ösvényen, ahogy hazafelé hajtok, a busz hátuljában az öntudatlan lánnyal, ahogy bezárom őt a szobába… Az ő szobájába. 
Nem az ébresztő jelzett, hanem a mozgásérzékelőre kapcsolt riasztó tudatta velem, hogy magához tért. Egy perc alatt leráztam magamról az álom kábulatát, és átsiettem a dolgozószobámba. Az aprócska helyiségben kékesszürke félhomály uralkodott, a monitorok pislogó fénye bevilágította a teret. A szobában álló szegényes bútorzat - a fémvázas asztal, a szék és az irattároló szekrény - sötét foltoknak tűntek csupán. 

Lerogytam a székre, és lábammal a monitorok elé löktem magam. 
Sarah az ágy szélén ült, riadtan kapkodta ide-oda a tekintetét a szobában. Látszott rajta, hogy még kába, ültében is imbolygott kissé. Megpróbált felállni, de egy másodperc múlva visszarogyott a párnák közé. 
- Hol vagyok?! - sikoltott fel hirtelen. A hangszórókból élettelenül, recsegve jutott el hozzám a hangja. 
Újra felkelt. Most lassabban, óvatosan mozgott, jobb kezével a falnak támaszkodva araszolt el az ajtóig. Lenyomta a kilincset, de az ajtó természetesen nem mozdult. Elszántan rángatta egy darabig, majd újra kiabálni, sikítozni kezdett. 
- Engedjenek ki innen! Hahó! Hall engem valaki? 
Ellenállhatatlan kényszert éreztem, hogy bemenjek hozzá; de tudtam, hogy még korai lenne. Várnom kell. 
A lány közben feladta a hiábavaló próbálkozást az ajtóval, és visszament az ágyhoz. Percről percre magabiztosabban mozgott, ahogy fiatal, egészséges szervezete legyűrte a kloroform utóhatásait. Hanyattfeküdt az ágyon, kezét összekulcsolta a tarkója mögött, és meredten bámulta a mennyezetet. 
Kinyúltam a vezérlőpult felé, és az egyik kamerával ráközelítettem az arcára. Bájos ajkai most lefelé görbültek, máskor élénk-fényes szeme most tompa volt. Könnyek áztatták az arcát. 
Nem volt szép. Nem tetszenek a szomorú lányok. 

*** 

Másnap reggel mentem be hozzá először. Előtte persze megnéztem a monitorokat, mit csinál: de úgy tűnt, éjszaka kitombolta magából az összes energiát. A szoba úgy nézett ki, mintha egy tömegverekedés helyszíne lett volna. A sarokban álló asztal felborítva, mellette a szék törött lábbal hevert. A polc üresen állt. A rajta lévő plüssállatok szerteszét dobálva mindenfelé. A fésülködőasztal fiókjai kiforgatva - talán keresett bennük valamit. 
Sarah az ágyon feküdt, mozdulatlanul, mintha ő lett volna a dúlás áldozata. Gyűrött ruháiban, szétzilált hajjal, maszatos arccal aludt. Kimeríthette az eredménytelen őrjöngés. 
Sóhajtva álltam neki a rendrakásnak, egyik szememet folyton rajta tartva. De nem csak színlelte az alvást. 

Csaknem negyedórába telt, mire úgy-ahogy visszaállítottam az eredeti állapotokat. A szék már menthetetlen volt: ki kellett cserélnem egy másikra. Sosem hittem volna, hogy ekkora erő lehet egy ilyen törékeny kis teremtésben. 
Leültem az ágy szélére, és óvatosan megsimogattam a haját. Halványan még mindig lehetett érezni a sampon illatát, ahogy felborzoltam a vékony szálakat. A lány halkan felnyögött, és oldalra fordult. Végighúztam a kezem az arcán, az ujjaimmal akartam feltérképezni az addig csak messziről csodált vonásokat. 
Ujjbegyemmel cirógattam a bársonyos bőrt. Melegség futott végig rajtam, és önkéntelenül is szaporábban kezdtem venni a levegőt. Mellkasomon éreztem a szívem dörömbölését, ahogy egyre sebesebben pumpálja a vért az ereimbe. 

Lejjebb csúsztattam a kezem, végig a nyak finom ívén, lassan becsúsztattam tenyeremet a blúza alá. 
A lány hirtelen megmozdult - nagyot dobott magán, majd felpattantak a szemei. Riadtan ugrottam hátra, majdnem feldöntve az imént felállított asztalt. 
Sarah kábán bámult rám, aztán felsikoltott. Magára rántotta a takarót, mintha az valami páncél lenne, ami megvédi őt, majd a lábait maga alá húzva felült az ágyon. 
- Ki… Ki maga? - kérdezte. Rekedt volt a hangja, minden színét elvesztette az éjszakai ordibálástól. 
- Ne félj, nem bántalak - léptem felé óvatosan, nehogy megriasszam. Sarah a takarót szorongatva csúszott hátrébb az ágyon. 
- Ne jöjjön közelebb! Mit akar tőlem? 
Remegő kezekkel fogta a paplant, egészen a szája széléig felhúzva. A rózsaszín szövet éles kontrasztot alkotott viaszfehér bőrével. 
- Ne félj! - ismételtem. Mintha ez a két szó megnyugtathatta volna… - Hoztam neked reggelit - böktem aztán az asztalon lévő tálcára. Sarah nem követte az ujjamat, egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét. 
- Jól van - vontam vállat -, most magadra hagylak. Később még beszélgetünk! 
Minden erőmet össze kellett szednem, hogy közönyös maradjak, míg be nem zártam magam mögött az ajtót. Szerettem volna ott maradni, magamhoz ölelni, babusgatni. Vagy csak ülni vele szemben, és bámulni az arcát, akár egész nap, szótlanul. 
Azt akartam, hogy szeressen. 

*** 

Persze nem hagytam teljesen magára. Az emeleti szobában bámultam meredtem egész nap a monitorokra. Ott ettem - hideg szendvics és meleg sör volt az ebédem -, csak néhány percet voltam távol, amíg kiszaladtam a vécére. 
Pedig nem volt túl sok látnivaló. Sarah - úgy tűnt - teljesen kikapcsolta magát. Mozdulatlanul feküdt az ágyon, és csupán szemének folytonos, ideges mozgása; és mellkasának emelkedése - süllyedése jelezte, hogy életben van. Halottsápadt arcát nézve egy figyelmetlen szemlélő akár élettelen testnek is gondolhatta volna. 
A percek csigalassúsággal követték egymást. Legszívesebben lementem volna hozzá, hogy újra magamhoz szoríthassam, hogy újra érezhessem bőrének puhaságát, beszívhassam meleg illatát… 

Újra ráközelítettem a fekvő lányra. A monitort lassan betöltötte Sarah arca. Hihetetlenül éles volt a kép, olyan érzésem volt, hogy ott állok tőle karnyújtásnyi távolságra - hogy bármelyik pillanatban megérinthetem. 
Önkéntelenül nyúltam a képernyő felé. A hideg üvegfelület néhány másodperc alatt selymessé, lággyá vált tapogatózó ujjaim alatt. Mintha az idegeim emlékeztek volna… Éreztem szemöldökének finom szálait, a finoman kiugró arccsontokat. Ajkainak nedves remegését… 
Ágyékom erőteljesen lüktetett, szinte fájt, ahogy merevedésem nekifeszült a farmeremnek. Bal kezem a lány arcát simogatta, jobbommal kapkodva küzdöttem a nadrágom gombjaival. A nevét hörögve jutottam a csúcsra. 

*** 

Sötétedett már, mikor Sarah felkelt az ágyról. Az asztalhoz ment, és mohón nekiesett a tálcán lévő szendvicsnek. Kapkodva evett, de közben folyton az ajtót figyelte, mintha bármelyik pillanatban beronthatna rajta valaki, hogy kikapja a kezéből a zsemlét. Pillanatok alatt eltüntette az ételt, és a bögrében lévő hideg teát is megitta. Szája szélén apró patakban csorgott le az ital, de ő nem törődött vele, míg az utolsó csepp el nem tűnt a poharából. Aztán megtörölte a száját, és visszakuporodott az ágyra. 
Talán most - gondoltam. Talán most közelebb kerülhetek hozzá. Leszaladtam a konyhába, hogy készítsek neki vacsorát. Pirítóst sütöttem és tojást, és egy újabb csésze teát is főztem. Az egészet felpakoltam egy tálcára, és bementem hozzá. 
Ugyanabban a pózban gubbasztott az ágyon, amelyikben utoljára láttam a kamerán keresztül. Csak a fejét fordította az ajtó felé, amikor beléptem, és egy leheletnyivel jobban összehúzta magát. 
- Szia! - mosolyogtam rá. - Hogy ízlett a szendvics? 
Nem reagált. Nem szólalt meg, nem mozdult. Letettem a vacsoráját az asztalra, az üres tálcát pedig kitettem az ajtó elé. Végig a hátamban éreztem a tekintetét. 

Visszamentem hozzá. A széket odahúztam az ágy mellé, és leültem rá. Sarah csak bámult meredten, mint azok az éhező afrikaiak a tévében, akik már képtelenek bármit is csinálni. Akik már feladták - felkínálták magukat a halálnak. 
- Nézd, Sarah - kezdtem. Fura volt hallani a saját hangomat; kiszáradt számmal, tapló-nyelvemmel nehezen formáltam a szavakat. - Én azt szeretném, ha jól éreznéd magad itt. Neked rendeztem be ezt a szobát - mutattam körbe. - Tetszik? 
Nem válaszolt, de igazából nem is számítottam rá. Sóhajtva álltam föl a székből. Csak időt kell adnom neki - gondoltam. 
- Holnap visszajövök - mondtam neki, miközben visszaállítottam a széket az asztal mellé. - Talán ha jobban megismerjük egymást… 
Elharaptam a mondat végét. Az volt az érzésem, Sarah talán nem is hallja, amit mondok neki. Kifelé indultam a szobából. 

Zajt hallottam. Ösztönösen fordultam hátra. Láttam, ahogy a lány felugrott, felkapta a tálcát, és mindenestül felém hajította. Az utolsó pillanatban sikerült félrehajolnom az evőeszközök elől, de a pohárból kifröccsenő forró tea rám löttyent, és végigfolyt a vállamon. Felordítottam a fájdalomtól. 
A lány elém ugrott, és vadmacskaként támadt rám. Bal kezének körmei épp a leforrázott vállamat érték. Úgy éreztem, tüzes kések hasítanak belém. 
Fájdalom és düh vörös ködje telepedett rám… 

*** 

Terepjáróm fényszóróinak sugarában groteszk formákat alkottak az erdő fái. Lassan hajtottam végig az erdei ösvényen, a szemerkélő esőtől fellazult kátyús talajon még így is ide-oda csúszkált az autó. Messze bent jártam már a sűrűben, mikor megálltam egy meghajlott faóriás mellett. 
Kiszálltam az autóból, majd elemlámpával a kézben a csomagtartóhoz mentem. Vállamra dobtam a lepedőbe csavart testet - furcsán könnyűnek éreztem -, és felmarkoltam az ásót is. 

A famatuzsálem mellett könnyen rátaláltam az aprócska csapásra, melyet egy bokor takart az ösvényen közlekedők elől. Ezen indultam el, zseblámpám himbálózó fényének nyomában. Csúszkálva haladtam a felázott, sáros úton. Néhány perc múlva az ösvény egy tisztásba torkollt, mely kísértetiesen csillogott a holdfényben. 
Ledobtam a terhet a vállamról, és ásni kezdtem, nem messze a fáktól. Hűvös volt, engem mégis kivert a víz, egyszer csak azt vettem észre, hogy reszketek. Még szaporábban dolgoztam tovább. 
Aztán kész lett a gödör. Belefektettem a lányt, és elkezdtem visszadobálni rá a földet. De nem bírtam eltemetni anélkül, hogy még egy pillantást ne vessek az arcára. 
Tudtam, hogy mire számíthatok, de azért az utolsó pillanatig reménykedtem, hogy nem lesz igazam. 

De ő is becsapott, akárcsak az elődei. A halál tőle is elrabolta a szépséget.