Varga C. Alice - Sárkányhercegnő

A nagyúr mozdulatlan arccal meghajolt, csupán szárnycsonkjának
rángása árulkodott növekvő indulatáról. Intésére egy vazallusa
elindult a hírközlő központ felé, ám már nem jutott el odáig.    

     A Tűzvirág, ő uralkodói fenségének, Nasskiss hercegnőnek magánjachtja immár kilenc egységóra óta hevert a Kővilág sivatagjában. A hajtómű hibáját felfedező Orex flottafőhadnagy, az ügyeletes tiszt figyelemre méltó ügyességgel és hihetetlen szerencsével megakadályozta, hogy a csillaghajó szétzúzódjon a borotvaéles peremű sziklákon. Sajnos, a hercegnő testőrségének tartályai éppen a sérült részen voltak, így az elsőként felolvasztott Orneszkusz tengernagy kénytelen volt a hadisten katona-szerzeteseit kirendelni az őrhelyekre és a hírközlő szobába. A két éve tartó polgárháború megkövetelte a lankadatlan éberséget, hiszen az ellenség semmilyen alantas eszköz bevetésétől sem riadt vissza. 
     - Nagyúr, itt az ideje, hogy kiolvasszuk a fenséges hercegnőt! - fordult Orex a rettegett hadvezérhez. 
     - Helyes. Főhadnagy, amíg lent vagyok, te felelsz mindenért. Ellenőrizd a testőröket, hátha életben maradt egy! 
     A tengernagy megfordult, és nehézkesen mozogva elindult a hűtő felé. A Kővilág tömegvonzásával még az átlagon felüli ereje sem tudott dacolni. Mire leért, néhány udvarhölgy már beindította a felébresztés folyamatát. Az átlátszó gömb kiszabadult a fekete sugárpajzsok szorításából. Nasskiss összegömbölyödve, térdét átölelve lebegett a kristálytiszta, különlegesen finom hűtőlében. Csupán zöld, testhezálló páncélt viselt. Sötét haja szabadon úszott, szárnya szorosan hátára simult, finom rajzolatú farkát karcsú bokájára kulcsolta. Az ifjú úrnő hibátlan szépsége még Orneszkuszt is lenyűgözte. Egy pillanatra nyugtalanító emlékkép futott át az agyán, de gyorsan úrrá lett érzésein. Tapasztalatból tudta, az uralkodói ház tagjai néha meglepő telepatikus képességről tesznek tanúbizonyságot. Nem árt óvatosnak lenni! 
     A hajó mélyében, közel a hajtóműhöz, ahol az arisztokraták egzotikus állatait és a legénység néhány alsóbbrendű tagját szállásolták el, dühös rikácsolás és dörömbölés hallatszott. 
     - Kelj fel már végre, te büdös majom! - döngette a kabin ajtaját Valesz törzsőrmester. - Azt hiszed, a baleset miatt nem kell kiganézni az almokat? Mire visszajövök, kész legyél! 
     Az ajtó túloldalán terrai ember, a Tecalai Flotta néhány ritkaságszámba menő meleg vérű altisztjének egyike letette a fejhallgatót. Nem voltak illúziói a helyzetükről, a nyitott kommunikációs csatornák meghallgatásával és egy kevés logika segítségével nyilvánvalóvá vált, hogy a Tűzvirág legénységét és az utasokat halálos veszély fenyegeti! 
     Nem sokkal az indulás után sejteni kezdte, hogy a kibírhatatlan különc hírében álló hercegnő valójában titkos diplomáciai küldetést hajt végre. Mivel mindkét háborús fél az összeomlás határára jutott, valószínűleg a színfalak mögötti béketárgyalásokról lehetett szó. A határvidék peremén keringő Kővilág gravitációja hetven százalékkal nagyobb a virák fővárosának, Tecalának a tömegvonzásánál. Ez és az állandó tomboló jeges szél lehetetlenné teszi, hogy bármelyik magas lény eljusson Kővárosba, az utazás állítólagos céljához. Az pedig csak idő kérdése, hogy a lázadók valamelyik rombolásra programozott vadászgépe rábukkanjon az ellenséges roncsra. 
      
     - Pompás, igazán pompás! - a parancsnoki híd valósággal zengett a hercegnő hangjától. - Szóval itt állok tíz hajópercre a céltól, egy ronccsá zúzódott teknőn, egy csapat idióta társaságában! Miért nem használhatjuk a rádiót? A koncert órákon belül kezdődik, és én nem azért utaztam heteken át, hogy a végén az egész társaság rajtam nevessen! 
     - Attól tartok, fenséged nem fogja fel a helyzet komolyságát. 
     Orneszkusz bárójának egyre nehezebbre esett visszafognia dühét. A riadt udvaroncok a falhoz lapulva figyelték a két főrend vitáját. Sem ők, sem az őrködő szerzetesek nem törődtek az egyik mellékajtón belépő alacsony, fekete csuklyát viselő alakkal, aki az oszlopok mögött megindult a hangoskodók felé. 
     - A Tűzvirágon nincs sem repülőgép, sem terepjáró. Nem tudjuk fenségedet eljuttatni a koncertre, amire annyira áhítozik. A hajó nem alkalmas bolygókra való fel- és leszállásra. Ha bárki észrevesz bennünket, akkor elvesztünk. Nem használhatjuk a hírközlő rendszerünket. A Birodalom itt közvetlenül határos a lázadók területével. Bármilyen adással elárulhatnánk magunkat! 
     - Mi van a testőreimmel? Itt az ideje, hogy valamelyik felfuvalkodott semmittevő megmutassa, mit tud. Vigyék el ők az üzenetemet! 
     - Hercegnő, a testőrei életüket vesztették a baleset során. 
     - Ezt nem tudtam. - Nasskiss hangja lehalkult, egy pillanatra lecsukta vakító szemét. - Sajnálom. Hol van Toktal? Nem látom sehol. 
     - Fenség, a tanácsos is a sérült részen volt elszállásolva. A becsapódás darabokra tépte. 
     - Furcsa, hogy erről nem tudok! 
     Az árnyékból fekete ruhás alak lépett elő. Hátravonta csuklyáját, és így mindenki láthatta Toktal tanácsos jól ismert, sovány arcát. 
     - Toktal! - kiáltott fel egyszerre a hercegnő és a főtiszt. 
     - Tudja, tengernagy úr, egy olyan buta civil, mint én, nem ismeri ki magát a maguk katonás jelzésein. Tévedésből Vical isten egyik harcos szerzetesének hűtőtartályát foglaltam el az utolsó hiperugrás előtt. Micsoda szerencse! Az önök részlegének nem esett semmi baja. 
     Az utolsó mondatot olyan halkan mondta, hogy azt csak a két vitázó hallhatta meg. 
     - Toktal! - A hercegnő szinte csak lehelte a nevet. Pillantása a tanácsos szemébe fúródott, az agyat elérve létrehozta a telepatikus hidat. - Mit jelent ez az egész? Mit derítettél ki? 
     - Árulást. - Jött a hangtalan válasz. - Árulást és előre megfontolt, többszörös gyilkosságot. Orneszkusz báró áruló! 
      
     Kabinjában az Ember még egyszer átgondolta a dolgot, de nem talált más megoldást. Felkapcsolta a világítást, és átöltözött. Mivel ruhatárában nem akadt meleg holmi, csupán az őrmesteri rangjelzéssel ellátott tunikát és combközépig érő nadrágját tartotta magán. Azt a cipőt vette fel, amelyet külön az ő számára készített egy kórházbázis meglepett, bennszülött kézművese. Amikor elkészült, hozzálátott, hogy a díszgyíkoknak szánt zsírral vastagon bekenje meztelen lábát és karját. 
      
     A hídon egyre hidegebb lett. Nasskiss látta, hogy sápadt udvarhölgyeit hangtalan zokogás rázza. Egy darabig még bírják, de azután… 
     - Használni fogjuk a rádiót, Orneszkusz! Ez a parancsom! 
     - Ahogy kívánja fenséged. 
     A nagyúr mozdulatlan arccal meghajolt, csupán szárnycsonkjának rángása árulkodott növekvő indulatáról. Intésére egy vazallusa elindult a hírközlő központ felé, ám már nem jutott el odáig. A főlifthez érve valamit mondott az egyik katonának, aki egy nehéz ládával azonnal elindult lefelé. Néhány perc múlva robbanás rázta meg a hajót, kialudt a világítás. A híd megbillent, a legtöbben elestek. Sikoltozás és zűrzavar támadt, aminek a fény visszatérte sem vetett véget. 
     - Csendet! - A hercegnő kiáltása korbácsként csapott le a ferdévé vált padlón fetrengő hüllőkre. - Ezek sorolják magukat a magas lények közé! Mi történt, főhadnagy? 
     Orex nem törődött a lánnyal, hanem a hagyománynak megfelelően hűbérurának tett jelentést. 
     - Tengernagy úr, rosszul stabilizáltam a hajót. Eltört az egyik tartócsonk, ezért felbillentünk. Az esés széttépte az antennakábeleket, nem tudunk üzenetet küldeni. Hibáztam, kérem, büntessen meg! 
     - Legyen akaratod szerint! 
     A tengernagy ujjai gyilkos karomként mélyedtek a főhadnagy fedetlen nyakába. Orex pillantásából még a halál sem tudta kitörölni az ura iránti rajongást és a kötelesség iránti áhítatot. Katonához méltóan, nyitott szemmel távozott. 
     - Vigyétek a darálóba! Testének anyaga hadd szolgálja tovább Vical isten harcosait! 
     Orneszkusz arcán nem látszott érzelem. Hosszú pályafutása során nem először fordult elő vele, hogy végeznie kellett valamelyik bűnbakká kikiáltott vazallusával. 
     - Fenség! - fordult a jelenetet sápadtan végignéző Nasskisshoz. - Mint hallotta, nincs módunk üzenetet küldeni. Kérem, feküdjön vissza útigömbjébe. A magas hőmérséklet-veszteség miatt az őrségen kívül minden magas lényt le kell fagyasztanunk! 
      
     Toktal elgondolkodva nézte alakosztálya közepén didergő hercegnőt. Ismerte annyira, hogy tudja, Nasskiss már félőrült a dühtől, és csupán arra vár, hogy valakire rázúdíthassa a belsejét marcangoló, iszonyú haragot. A melléjük kirendelt őr is érzékelte ezt, mert bundája csuklyáját fejére borítva gyorsan behúzódott egy haldokló pálma mögé. 
     A tanácsos éppen mondani akart valamit, amikor az oldalajtón iszonyú bűz közepette belépett egy lény. Toktat rögtön rájött, hogy egy alsóbbrendű meleg vérű érkezett, ám a fajtát nem tudta beazonosítani. Annyit látott, hogy nem a szövetséges bundik egyik példánya. 
     - Mit keres egy patkány a szobámban? - Nasskiss ülvöltését talán még a hajó alatt álló őrök is meghallották. - Azonnal távolítsátok el ezt az állatot, különben én tépem darabokra! 
     - Fenség, terrai ember őrmester kér, engedd, hogy beszéljen hozzád! 
     A belépő tisztelgett, és groteszk módon meghajolt. A hercegnőnél betelt a pohár. Egy kosztümös, beszélő majmot küldtek hozzá! Egyetlen szárnycsapással a férfi elé lendült, torkon ragadta, és olyan magasra emelte, hogy az a szemébe nézhessen. 
     - Te büdös gyíkeledel! Ki küldött ide?! - sziszegte villámló tekintettel. 
     - Nasskiss, várj! - Toktal előrelendült, ám segítségére nem volt szükség. Az ember megragadta a hercegnő finom, vöröses pikkelyekkel fedett alkarját, és keményen megnyomta. Nasskiss felsikoltott, jobb keze egy pillanat alatt érzéketlenné vált. Ernyedő szorításából a levegő után kapkodó őrmester a padlóra zuhant. Itt találta el Toktat fegyverének egészen gyenge, kábító sugara. 
      
     - Felesleges volt beavatkoznod, egyedül is elbántam volna vele - fordult ingerülten tanácsadójához a karját masszírozó hercegnő. 
     - Fenség, én nem önt, hanem az… őrmestert akartam megmenteni! Ha nem kábítom el, Vical szerzetese végez vele. Már a kezében volt a fegyver. 
     - Szóval, te elhiszed, hogy ez a… lény tényleg az én katonám? 
     - Hercegnő, lehívtam az őrmester adatait. Felettébb érdekes dolgok derültek ki belőle. Megtudjuk például, hogy hol tanulta azt a fogást, amivel fenségedet harcképtelenné tette. 
     - Csak a karom fájdult meg! - csattant fel a lány. 
     - Nos, az őrmester akár meg is ölhette volna fenségedet, ha akarja. Az életrajza szerint ugyanis a megboldogult Tlaxal tábornok rohamosztagában kapott kiképzést. 
     - A bolond Tlaxal nagybácsiéban? Tőle még ez is kitelik. 
     - A terrai ember tizenhét éve szolgálja Tecalát. Barbár szülőbolygójáról valamikor a Koldusok rabolták el. A kilencvenes irtóhadjáratkor Tlaxal egy hajója lerombolta a Koldusok bázisát, a lény a zsákmány része volt. Kisegítő szolgálatra osztották be, és az ellenséggel szembeni bátorsága miatt kétszer is emelték az élelmiszeradagját. 
     - De hát meleg vérű! Hogyan lett katona? 
     - Részt vett Tlaxal hírhedt barlangvilági büntető-expedíciójában. Utána az akció hat túlélőjét a papkirály nevével ellátott amulettel tüntették ki. Az ember, ahogy magát hívja, azonnal katonai pályára lépett, hiszen erre ezzel jogot nyert. 
     - Azt hiszem, kissé elsiettem a dolgot. De honnan tudhattam volna, hogy nem egy provokációról van szó? 
     - Engem inkább az érdekel, hogy az őrmester mit akart mondani nekünk. 
      
     Futott, mászott, majd újra futott. Tudta, ha időben célba ér, életek millióit mentheti meg. A ködben, a félig megtelt nyálkás patakmedrekben botorkálva nem engedélyezett pihenőt magának. Elérkezett számára a bizonyítás pillanata, és ő méltónak akart bizonyulni a belévetett bizalomra. Az ólmos fáradsággal azonban eljött a perc, amikor kezdte azt hinni, hogy túlbecsülte erejét. Az őrmester leguggolt, és sajgó hátát nekivetve a sziklafalnak megpróbálta kifújni magát. A testét vastagon borító zsírréteg ellenére is csontig fagyott. A hegyvidéki menetelés során vagy tucatnyi sebet szerzett. Arcvédője törötten hevert egy dérrel bevont falú szakadék mélyén, feleslegesnek bizonyult oxigénpalackját és fegyverét már rég eldobta. 
     Amikor Toktatnak és a hercegnőnek elmagyarázta a tervét, az még megvalósíthatónak tűnt. Ő volt a legénység egyetlen olyan tagja, akinek esélye volt arra, hogy a hideg ellenére gyalog eljusson a roncstól Kővárosba. A birodalom béketervét rejtő titkos üzenet most acélláncon lógott a mellén. Egy rejtett zsilipen elhagyta a Tűzvirágot, és a félholt szerzeteseket kijátszva útrakelt. Bár már alig állt a lábán, még volt esélye, hogy célba érjen… ám ekkor elért a ködbe vesző tetejű sziklafal tövébe. 
      
     Orneszkusz tengernagy egy páfránylevélbe törölte Valesz törzsőrmester vérét, majd a lábánál heverő kövér testre ügyet sem vetve, utolsó, mozogni képes tisztjéhez fordult. 
     - A hercegnő a hegyek közé küldött egy gyalogos futárt. Mivel ez Toktat tanácsára történhetett, van esély, hogy eléri a lázadók küldötteit. 
     - Nagyúr, erre egészen egyszerűen nem számíthattunk. Egyetlen magas lény sem bírja elviselni a Kővilág viharait! - válaszolta a didergő katona. 
     - Egy meleg vérűt küldtek. Igazad van, erre még én sem gondolhattam. Ha a béketerv eljut a lázadókhoz, akkor vége a háborúnak. Újra a civilek kezébe kerül a hatalom. Átkozott Toktat! Az ő keze is benne van, fogadom. Sikerült megölni? 
     - Nem, nagyúr. A fenség lakosztályát elbarikádozták. A szerzetesekre nem számíthatunk, köti őket esküjük. 
     - Így is jó. Személyesen intézem el az ügyet. Készen áll a rohamsiklóm? 
     - Igen, nagyúr. Előhoztam a rejtekhelyéről. Rögtön indulhat. 
      
     Az ember őrmester nem mert lenézni. Napkelte óta jó háromszáz lábnyira küzdötte fel magát a nedves sziklán, ám Kőváros fennsíkjától így is elválasztotta még egy kéttest hossznyi szakasz. 
     Lábujjhegyen állt egy szinte észrevehetetlen kitüremkedésen, arcát a kőhöz szorította. Hátán az izzadság a tunika foszlányaira fagyott, ujjai araszról araszra tapogatták a szikla csúszós felszínét. Ha alábbhagyna a szél, megpróbálhatná feljebb küzdeni magát. A fennsíkon már csak néhány óra út várna rá. 
     Ebben a pillanatban iszonyatos robbanás hallatszott a háta mögül. A lökéshullám majdnem lesodorta. Mozdulatlanná dermedt, nem tudott odafordulni, hogy megnézze, mi történt. A szél viszont elállt. 
      
     A papkirály palotájának lakájai még egyszer gondosan ellenőrizték Toktal díszruháját, majd - miután semmi kivetnivalót nem találtak - félreállva engedték, hogy a tanácsos belépjen. Tecala legelegánsabb, legfényűzőbb betegszobájába. 
     Az előírásos tizenkét lépésnyi távolságot megtartva megállt a lótuszokkal borított medence előtt, és arcán álszent mosollyal olyan mélyen meghajolt, hogy szárnyvégei a padlót érintették. 
     - Fenséged legalázatosabb szolgája az iránt érdeklődne, hogy jelenléte nem zavarja-e csodálatosságod javulását? 
     A bugyborékoló vízből kiemelkedő Nasskiss egy pillantással belefojtotta a szót. 
     - Hagyd abba a bolondozást, Toktal! Tudod jól, hogy nekem nem esett semmi bajom. Arról beszélj inkább, mit tudtál meg az emberről! 
     A hercegnő bizalmasa elmosolyodott, kényelmesen letelepedett egy karosszékbe, miközben élvezettel szívta be a helyiséget betöltő aromás tecalai levegőt. Egy pillanatnyi hatásszünet után végre beszélni kezdett, elkerülve ezzel úrnője újabb dühkitörését. 
     - Fenség, ember őrmester, akarom mondani, ember kapitány nemsokára újra szolgálatba állhat. A palota orvosait végül már fenséged nevével kellett ijesztgetnem, mert először nem akarták kezelni. Kiderült, hogy fogalmuk sincs a meleg vérűek szervezetéről. Nem mindennapi, amit a terrai kiállt. Végül a bundiktól kértünk doktorokat. Iszonyúan csodálkoztak, amikor professzoraikat a palota különgépe várta. Kár, hogy fenséged nem lehetett ott, amikor meglátták az embert! El kell ismernem, a kezdeti tanácstalanság után alapos munkát végeztek. 
     - Ennek igazán örülök - mondta Nasskiss -, úgy érzem, adósa vagyok a… kapitánynak. Minden barbár vonása ellenére a béke megmentőjét látom benne. Sikerült tisztázni a megmenekülésünk részleteit? 
     - Igen, fenség. Amikor megmutattam a szerzeteseknek, hogy Orneszkusz egy rohamsiklót rejtett el a hajón, belátták, hogy a tengernagy áruló. Vical isten pedig gyorsan végez a hűtlenekkel. A lázadók, azaz fenséged tisztelt tárgyalópartnerei észlelték a robbanást, és kiküldtek néhány tucat felderítőgépet. Az ármester testét a nagy sziklafal tetején találták meg. Az üzenet így eljutott a címzetthez, aki kiadta a parancsot az azonnali fegyverszünetre. A kővilágiakat egyébként roppantul érdekelte az ember. Az a kőfal ugyanis a városuk külső védővonala volt. Még soha, senki nem jutott át rajta. 
     - Mit csinál most a kapitány? 
     - Tudtommal a Hideg Palotában ül, és teát iszik. 
     - Teát iszik? Meglepően civilizált vonás. 
     - Kénytelen vagyok hozzátenni, hogy az ember fruktózféléket kevert az italába. Édesen issza. 
     - Micsoda?! - a hercegnő arcára kiült az iszonyat. - A tea keserű ital! Visszataszító! 
     - Fenség, lenne egy megjegyzésem. - Toktal előrehajolt, és mélyen a lány szemébe nézett. - Azt mondtad, adósa vagy a kapitánynak, igaz? Meggyógyíttattad, és előléptetted, ezzel leróttad a Birodalom háláját. De mit tettél a saját nevedben? Elfogadtad megmentődnek, de elutasítod a másságát. Az apró, utálatos különbségek miatt? A jeges viharban, amikor az életünkről volt szó, ez nem számított. Az ember csak akkor fog egész szívével érted küzdeni, ha elfogadod olyannak, amilyen. Nem olyan, mint mi, de értékes nekünk. Ajándékozd meg megbecsüléseddel, és fogadd el hűségét! Ha tényleg akarod, sikerülni fog! 
      
     Tecala legnagyobb hajógyára rekordidő alatt készítette el a Tűzvirág utódját. Az elődjénél is gyorsabb és erősebb jármű átadása igazi társasági eseménynek ígérkezett. A tájékozatlanabb vendégek meglepetten szemlélték a gárdisták sorfala között bevonuló Nasskiss hercegnőt és két kísérőjét. 
     - A hagyományok értelmében téged illet meg az új hajó elnevezésének joga - nézett le testőrségének parancsnokára a megszokottnál lényegesen egyszerűbb öltözéket viselő hercegnő. 
     - Kíváncsi vagyok, milyen nevet adsz neki? - szólt közbe Toktal tanácsos. A két hüllő pillantása találkozott. 
     - Szerintem saját magáról nevezi el - szólt a hercegnő telepatikus üzenete. Tényleg így gondolod, fenség? - kérdezte Toktal. - Meglátjuk. 
     A díszpáholyhoz érve a terrai ember felpillantott a papkirály képviselőjére, aki kegyesen bólintott. A testőrparancsnok felemelte a hagyományos virágcsokrot, és a hajó fölé magasodó hídra lépett. 
     - A bennem megtestesülő hatalomnál fogva életre keltelek, hajó! - hangját ezernyi hangszóró segítségével a hatalmas kikötő minden részében, még Vical hadisten templomában is jól lehetett hallani. - Szolgáld úrnődet, Tecala arany virágát, a páratlan Nasskisst! Neved pedig legyen Sárkányhercegnő! 
     Az ősi szöveg hátralevő része beleveszett a tömeg újjongásába. 
     - Kétségtelenül jól választottál, ember kapitány - mondta valamivel később a hercegnő. - A név nincs ellenemre. Toktal ma este elmeséli, hogy kik is azok a sárkányok. A teára téged is szívesen látlak, ember. Teára, hm… cukorral! 

- Galaktika 164 -