VI. könyv

1. fejezet

Cirith Ungol Tornya

Samu nagy kínnal föltápászkodott. Egy pillanatig azon törte a fejét, hogy hol is lehet, majd visszatért minden fájdalma és nyomorúsága. Kinn volt, a koromsötétben, az orkok erődjének alsó kapuja előtt, bronzkapuját becsapták előtte. Bizonyára elkábult, amikor nekivetette magát; de hogy meddig fekhetett itt, azt nem tudta. Akkor csupa tűz volt, nekikeseredett és dühös; most meg rázta a hideg, annyira fázott. Odakúszott a Kapuhoz, s rátapasztotta a fülét.
Valahonnan messziről, bentről, az orkok lármáját hallotta, de ez hamarosan abbamaradt, vagy hallótávolságon kívül kerültek, s minden elnémult. Sajgott a feje, lidércfényeket látott a sötétben, de küszködve igyekezett kijózanodni és gondolkozni. Az mindenesetre világos volt, hogy a Kapun nem tud bejutni az ork-erődbe; lehet, hogy napokig leshetné, amíg kinyílik, s ő nem várhat: az ideje kétségbeejtőn drága. Most már semmi kétsége nem volt, hogy mi a kötelessége: urát ki kell szabadítania, vagy ha belepusztul is, meg kell próbálnia, hogy kiszabadítsa.
– Valószínűbb, hogy belepusztulok, mint hogy nem – gondolta komoran, ahogy kivonta Fullánkot és hátat forditott a bronzkapunak –, de akkor legalább könnyebb lesz. – Lassan végigtapogatózott a sötétben az alagúton, mert a tünde-fényt nem merte fölvillantani; s útközben megpróbálta összeilleszteni a történteket azóta, hogy ő meg Frodó elhagyta a Keresztutat. Töprengett, hogy mennyi lehet az idő. Éjfélre járhat, gondolta; de hogy melyik nap, arról fogalma sem volt. A sötétség országában járt, ahol úgy látszik, rég elfelejtették, hogy a világban milyen nap van, s aki ide belép, annak szintén el kell felejtenie.
– Csak tudnám, gondolnak-e ránk – mondta –, s hogy velük ott mi van? – Tétován mutatott valahova a sötétben; de valójában dél felé nézett, mikor elindult vissza a Banyapók alagútjába, s nem nyugatra. Kint a világban március tizennegyedike volt a Megye időszámítása szerint, s délre járt az idő; Aragorn épp a fekete hajóhadat vezette Pelargirból Halrond felé; Trufa a rohírokkal lovagolt a kőemberek szekérútjának völgyében, Minas Tirithben meg most csaptak föl a lángok, s Pippin azt figyelte, mint válik egyre eszelősebbé Denethor tekintete. De barátai esze minden félelmük és gondjuk közt egyre Frodón és Samun járt. Nem felejtették el őket. Csak épp messzi voltak ahhoz, hogy segíteni tudtak volna, Cövek Bódi fia Csavardi Samunak meg mit sem használt, ha gondoltak rá: tökéletesen magára maradt.
Végül visszaért az ork-járat kőkapujához, de most se talált rajta reteszt vagy pöcköt, ami zárva tartja, így hát átmászott rajta, mint a múltkor is, és halkan lehuppant a túloldalán. Aztán lopva elindult a Banyapók alagútjának bejárata felé, ahol a háló rongyait még mindig lengette a hideg huzat. Samu legalábbis, a benti fülledt sötétség után, hidegnek érezte; de a hideg lehelet fölélesztette.
Rosszat sejtető csönd volt. És semmivel sem világosabb, mint egy borult nap végén, alkonyatkor. A roppant gőzoszlop, mely Mordorban szállt az égre, s nyúlt el nem sokkal a feje fölött nyugat felé, most alul komor, vörös fényben izzott.
Samu fölnézett az ork-toronyra, s egyszerre észrevette, hogy keskeny ablakaiból, mint kis, vörös szemek, fények leskelődnek. Ez vajon valami jelzésféle?-töprengett némán. Félelme az orkoktól, amiről dühében és elkeseredésében egy időre megfeledkezett, most megint föltámadt. Ameddig ellátott, csak egy út volt, amit követhetett: arra kellett hát továbbmennie, hogy megkeresse a félelmetes torony főbejáratát; de érezte, hogy megroggyan a térde, s egész testében reszket. Levette a szemét a toronyról, s a hasadék két szarváról ott előtte, rákényszerítette vonakodó lábát, hogy szót fogadjon neki, s lassan, minden neszre fülelve, az útmenti sziklák sűrű sötétjét kémlelve elindult visszafelé, el a hely mellett, ahol Frodó elesett, s ahol még ott lebegett a Banyapók bűze, majd tovább és feljebb, amíg csak ott nem állt megint a hasadéknál, ahol a múltkor az ujjára húzta a Gyűrűt, s végignézte, hogy Sagrat csapata elvonul mellette.
Ott megállt, és leült. Pillanatnyilag képtelen volt tovább hajszolni magát. Úgy érezte, hogy ha egyszer túlmegy a hágó tetején, s csak egyetlen lépést is tesz Mordor földjén, ez a lépés már visszafordíthatatlan. Onnét már soha vissza nem jön. Maga sem tudta pontosan, hogy miért, előhúzta a Gyűrűt, s megint fölvette. Nyomban ott érezte magán az irdatlan súlyt, s megint csak megérezte, erősebben és parancsolóbban, mint valaha, Mordor tapogató, rosszindulatú tekintetét, amint megpróbál áthatolni homályon, amelyet ő teremtett önmaga védelmére, de ami most, nyugtalanságában és kétségei közt, csak hátráltatja.
Mint az előbb, Samu most is észrevette, hogy hallása kiélesedett, de azt is, hogy az evilági tárgyakat csak elmosódottan és homályosan látja. Az ösvény két sziklafala kifakult, mintha ködön át látná, de a távolból most is jól hallotta a Banyapók nyomorult motyorászását; s harsányan, nagyon tisztán, s úgy tetszett, igen közelről, a kiabálást és fegyvercsörgést. Talpra ugrott, az út falához simult. Örült a Gyűrűnek, mert arra számított, hogy újabb orkcsapat vonul el mellette. De hamarosan rájött, hogy téved, s hogy a hallása tévesztette meg; az orkok a toronyban kiáltoznak, amelynek legfelső szarva most közvetlenül fölötte van, a hasadéktól balra.
Samu megborzongott, s megpróbálta rákényszeríteni magát, hogy továbbmenjen. Nyilvánvaló, hogy itt valami ördöngösség folyik. Lehet, hogy az orkokban, minden parancs ellenére, felülkerekedett eredendő kegyetlenségük, s most épp kínozzák Frodót, sőt, lehet, hogy most aprítják vadul darabokra. Fülelt: kis idő múlva föltámadt benne némi halovány remény. Nem, semmi kétség; a toronyban verekszenek; úgy látszik, az orkok egymással háborúznak. Sagrat és Gorbag csépeli egymást. Bármilyen halvány volt is a reménység, amit ebből meríthetett, mégis elég, hogy földerüljön. Hátha így számára is nyílik valami alkalom. Szeretete Frodó iránt most minden más gondolatát elnyomta, s a veszélyről megfeledkezve elkiáltotta magát: – Megyek, Frodó uram!
Fölszaladt a meredek ösvény tetejére, sőt, azon túl is. Az út itt élesen balra kanyarodott és meredeken lejtett lefelé. Samu átlépte Mordor határát.
Lehúzta az ujjáról a Gyűrűt, talán valami mély veszélyérzettől vezettetve, bár ő azt hitte, csak azért, mert szeretne élesebben látni. -Jobb, ha az ember legalább látja a legrosszabbat – mormolta. – Nincs értelme, hogy úgy botoljak bele a ködben!
Kemény, kegyetlen és ellenséges volt a föld, amivel a tekintete találkozott. Lába előtt az Ephel Dúath legmagasabb gerince lejtett rá meredeken, függőleges sziklafalakkal, a mély völgyre, amelynek túloldalán másik hegygerinc húzódott, de sokkal alacsonyabb, szaggatottabb; fűrészfogai, mint megannyi agyar rajzolódtak ki a vörös fény hátterén; ez a komor Morgai volt, Mordor falának belső gyűrűje. Azon túl, szinte egyenest előtte, a sötétség tűzpontokkal pöttyögetett roppant tavának túlpartján nagy, izzó fényesség; hatalmas, kavargó füstoszlopok szálltak föl belőle, gyökerüknél fakóvörösen, ám fent, ahol összeolvadtak azzal a dagadozó szemfödéllel, amely ezt az elátkozott földet borította, koromfeketén.
Samu az Orodruint látta, a Tűz Hegyét. Az olvasztókemencék a hamukúpok mélyén időről időre fölizzottak, ilyenkor lüktetve, köpködve ontották oldalnyílásaikon a megolvadt követ. Az izzó folyadék egy része nagy csatornákon a Barad-dűr felé talált utat; más része kanyarogva tört ki a köves síkságra, míg le nem hűlt, s torz sárkányformára merevedve úgy nem hevert ott, mint az elkínzott föld hányadéka. Samu a Végzet Hegyét épp így, vajúdása idején pillantotta meg, s fénye, amit az Ephel Dúath magas fala elvágott mindazoktól, akik nyugat felől másztak föl az ösvényen, most vörösen ragyogott a sötét kőfelületen, akár a kiontott vér.
Samu megtorpant, mert e szörnyű fényben, bal kéz felől, most ereje teljében magasodott elébe Cirith Ungol Tornya. A szarv, amit a túloldalról látott, csak a legfelső fiatorony volt. Keleti homlokzata három lépcsőben szökött föl a hegyoldal párkányáról; hátoldala hatalmas sziklaszirt, abból álltak ki éles bástyái, egyik a másik fölött, mindegyik kisebb, mint az alatta lévő, hozzáértéssel rakott sima kőoldalaik északkeletre s délkeletre néztek. A legalsó lépcsőfokot, amely vagy kétszáz lábnyival volt lejjebb, mint az a hely, ahol Samu állt, pártás bástyafal vette körül, s egy keskeny udvart rejtett. Kapuja, a szomszédos, északkeleti oldalán, széles útra nyílt, amelynek külső mellvédje a szakadék szegélyén húzódott, míg csak az út el nem fordult délnek, s le nem ereszkedett kanyarogva a sötétbe, hogy ott a Morgul-hágón át fölfelé vezető úthoz csatlakozzék. Majd a Morgai szaggatott gerincén át Gorgoroth völgyébe s távolabb Barad-dúrba vezessen. Az a keskeny, felső út, amelyen Samu állt, meredeken, lépcsőkkel tarkítva ereszkedett alá, hogy a Torony-kapu közelében, a komor fal alján, a főúttal találkozzék.
Ahogy elnézte, Samu majdnemhogy döbbenten értette meg: ez a vár nem azért épült, hogy az ellenséget Mordortól távol, hanem éppen, hogy Morctorban tartsa. Kétségtelen, hogy ez is az ősi Gondor műve, Ithilia védelmének egykori sarokpontja, s akkor épülhetett, az Utolsó Szövetség idején, amikor Gondor Emberei éberen őrködtek a gonosz föld határán, ahol Szauron teremtményei ólálkodtak. De a Tornyot, akár Narchostot és Carchostot, a két agyartornyot, a Gyűrűlidércek Urának kezére játszotta az éberség lazulása és az árulás, s most már ezt is réges-rég gonosz jószágok tartják megszállva. Mert Szauron, mikor visszatért, a Tornyot hasznosnak ítélte: hiszen szolgája kevés volt, annál több rabszolgája, akit a félelem tartott itt, így hát a Toronynak már időtlen idők óta az volt a célja, hogy szökésüket megakadályozza. Bár ha az ellenség olyan meggondolatlan, hogy lopva próbál a földjére behatolni, és netán sikerül kijátszania Morgul és a Banyapók éberségét, akkor itt még egy utolsó, soha nem alvó őr vár rá.
Samu nagyon is világosan látta, milyen reménytelen lett volna lopva végigosonnia a számtalan szemű fal alján, s el a figyelmes kapu előtt. S még ha ez sikerült volna is, a jól őrzött útig, a váron túl már nem jutott volna el: még azok a fekete árnyékfoltok se védték volna meg a sötétben látó orkok szemétől, amelyeket nem ért el a vörösen izzó tűzfény. De bármilyen kétségbeesett vállalkozás lett volna az útra lejutnia, mostani feladata még sokkal nehezebb mert nemhogy el kell kerülnie a Kaput, hanem be kell jutnia rajta, egyedül.
Eszébe jutott a Gyűrű, de ez se vigasztalta, inkább félelmet és veszélyérzetet szült. Mert mihelyst a távolban izzó Végzet-hegyet megpillantotta, rögtön megérezte. hogy terhe mennyire megváltozott. Mikor a roppant kemencék közelébe ért, ahol az idők mélyén valaha alakot öltött, hatalma nyomban megnőtt, egyre ádázabb és féktelenebb lett, s már csak hallatlan akaraterővel lehetett kordában tartani. Ahogy Samu ott állt, nem is az ujján. hanem a nyakában láncon viselt Gyűrűvel, úgy érezte. megnőtt, önmaga hatalmas, eltorzult árnyékalakja veszi körül, s csak Mordor falának baljós fenyegetése állja útját. Úgy érezte, mostantól kezdve már csak két választása van: vagy tartózkodik a Gyűrűtől, bármilyen kínt okoz is: vagy a magáénak tekinti, s kihívja maga ellen a Hatalmat, amely sötét várában ül az Árnyékok Völgyének túloldalán. A Gyűrű máris megkísértette, kikezdte az akaratát és józan eszét. Eszeveszett álomképek támadtak az agyában látta, hogy ő, Csavardi Samu, az Erős, a Kor Hőse, lángoló karddal, öles léptekkel vonul át a sötétbe borult földön, s hadseregek gyülekeznek hívó szavára, hogy megdöntsék Barad-dűr hatalmát. S akkor eltisztul minden felhő, s az ő parancsára Gorgoroth völgye egyetlen virágos- és gyümölcsöskertté változik, és rengeteg gyümölcsöt terem.
Mindehhez épp csak hogy ujjára kéne húznia, s a magáénak vallania a Gyűrűt.
Megkísértésének idején ura iránt érzett szeretete volt az, ami leginkább segített ellenállnia; de valahol mélyen, legyőzhetetlenül ott élt benne a hobbitok józan esze is; szíve mélyén nagyon jól tudta, hogy nem elég nagy ő ahhoz, hogy ekkora terhet vegyen magára, még ha az efféle látomások nem is csupán a vesztét célzó hazugságok. S hogy ő voltaképpen semmi mást nem kíván, csak egy kicsi kertet, amit kedvére művelhet, nemhogy akkorát, mint egy birodalom; neki a két kezére van szüksége, s nem a másokéra, hogy parancsoljon nekik.
– És különben is, ez az egész csak cselfogás – mondta magában. – Így akar megtalálni és megfélemlíteni, mielőtt még akár a számat ki tudnám nyitni. S meg is talál, ugyancsak hamar, ha a Gyűrűt itt, Mordorban az ujjamra húzom.Nos, csak annyit mondhatok: ezen éppúgy nem lehet segíteni, mint a tavaszi fagyon. Épp, mikor legtöbbet érne, ha láthatatlan vagyok, akkor nem használhatom! És minden lépéssel, amit Mordorban megteszek, csak jobban lehúz és annál nehezebb. Hát most mit csináljak?
De voltaképpen semmi kétsége nem volt. Tudta, hogy le kell mennie a Kapuhoz, s hogy itt nem ácsoroghat tovább. Rándított egyet a vállán, mintha csak lerázta volna magáról a homályt és elhessentette volna az árnyalakokat, s lassan elindult lefelé. Úgy érezte, lépésről lépésre kisebb lesz. S még igencsak nem jutott messzire, már csöpp és ijedt hobbit volt megint. Most jutott épp a Torony falának tövébe, s már minden segítség nélkül hallotta a kiáltozást és verekedést odabent. S a lárma épp mintha az udvarról hangzott volna, a külső fal mögül.
Samu tán az ösvény feleútján járhatott, mikor a Kapu sötét nyílásán két ork rohant ki a vörös fénybe. De nem őfeléje. A főút felé, de futtukban felbuktak és úgy maradtak, mozdulatlanul. A nyílvesszőt Samu nem látta, de sejtette, hogy a két orkot a többiek lőtték le a bástya mellvédje mögül vagy a kapubolt sötétjéből. Továbbment, a falhoz simulva. Elég volt egy pillantást vetnie föl a falra, hogy lássa: megmásznia reménytelen. A kőfal vagy harminclábnyira nyúlt föl, se párkány, se repedés sehol, s lépcsőzetesen előreugrott. Az egyetlen út a kapu.
Továbbosont, s közben azon töprengett, vajon hány ork élhet itt Sagrattal, hányat hozott Gorbag, s hogy min is kaptak össze, ha ugyan összekaptak. Sagrat csapata talán ha negyven főből állt, Gorbagé kétszer annyiból; de az persze lehetséges, hogy a Sagrat vezette őrjárat a Torony őrségének csak egy része volt. És majdnem biztos, hogy Frodón és a zsákmányon kaptak össze. Samu egy pillanatra megtorpant, mert egyszerre olyan világosan állt előtte minden, mintha a két szemével látná. A mithril láncing! Persze; Frodón az volt, s ők megtalálták. S abból ítélve. amit hallott, Gorbagnak fájt rá a foga. Frodót meg nem védi más, mint a Fekete Torony parancsa, s ha fittyet hánynak rá, bármelyik pillanatban megölhetik.
– Gyerünk, te világlustája! – kiáltott rá Samu önmagára. – Rajta! – Kivonta Fullánkot, s futva nekieredt a nyitott Kapu felé. De épp mikor át akart lépni a nagy kapubolt alatt, valami megállította: mintha hálónak szaladt volna neki, olyannak, mint a Banyapóké, csak épp hogy ez láthatatlan. Akadályt nem látott, valami mégis útját állta. s az akarata nem volt elég erős, hogy elhárítsa. Körülnézett, s a Kapu árnyékában megpillantotta a Két Őrt.
Olyanok voltak, mint két nagy, trónuson ülő kőalak. Mindkettőnek három teste volt, s három feje: az egyik kifelé, a másik befelé, a harmadik a Kapun keresztül nézett. Fejük keselyűt formázott, karomban végződő kezük a térdükön nyugodott. Mintha egy-egy hatalmas, mozdíthatatlan kőtömbből faragták volna ki mindkettőt, smégis éltek: mintha a gonosz éberség félelmetes szelleme lakott volna bennük. Fölismerték az ellenséget. Se látható, se láthatatlan lény nem mehetett el mellettük észrevétlen. Kifelé is, befelé is elállták előle az utat.
Samu megkeményítette az akaraterejét, nekirugaszkodott, de hirtelen megtántorodott, mintha mellbe és fejbe vágták volna. Majd egy hirtelen támadt gondolattól vezérelve, s nagy merészen, mert mást nem tudott kigondolni, előhúzta Galadriel üvegcséjét, és magasra emelte. A fehér fény fölvillant, s a kapubolt alól menekült az árnyék. A szörnyeteg őrök ott ültek hidegen és mozdulatlanul, teljes csúfságukban. Samu látta, hogy fekete kőszemükben megcsillan a rosszindulat, behúzta a nyakát, de érezte, hogy lassan meginog az akaratuk, felmorzsolódik, és rettegésre vált át.
Elszökkent előttük; de szinte még vissza se dugta az üvegcsét a belső zsebébe, már észlelte-mintha acélsorompó hullott volna le a háta mögött –, hogy éberségük újjáéledt. A gonosz fejek fülsértő hangot adtak, s az visszhangot vert a fölébe tornyosuló falak közt. S magasan fent, mintha csak erre várt volna, nagyot kondult, egyetlenegyszer, egy harang.
Ezt jól megcsináltam, gondolta Samu. Meghúztam a kapucsengőt.
– Gyerünk, akárki vagy! – kiáltotta. – És közöld Sagrat kapitánnyal, hogy a nagy tünde harcos jött látogatóba a tünde-kardjával.
Semmi válasz. Samu előrebaktatott. Fullánk kéken villogott a kezében. Az udvarra mély árnyék borult, de azt azért látta, hogy a kövezeten hullák hevernek szanaszét. Lábánál két ork-íjász; hátukból kés áll ki. Távolabb újabb hullák; némelyik magában, ahogy levágták vagy lelőtték, mások párosával, s még mindig összekapaszkodva, ahogy torkolászták, döfték, marták egymást. A kő síkos volt a fekete vértől.
Samu két egyenruhát látott; az egyik a Vörös Szem jelét viselte, a másik a kísérteties halálfejjé torzított hold képét; de nem állt meg, hogy közelebbről is szemügyre vegye őket. Az udvar túloldalán, a fal tövében, nagy ajtót talált, félig nyitva. Vörös fény áradt ki rajta; küszöbén hatalmas, halott ork. Samu átugrotta a hullát, és bement odabent tétován körülnézett. Az ajtótól széles és visszhangos folyosó vezetett a hegyoldal felé. Ezt bilincsbe szúrt, lángoló fáklyák világították meg halaványan, de a túlsó vége homályba veszett. Mindkét oldalán számos ajtó és nyílás, de a folyosó üres. Samu a kapitányok kihallgatott beszélgetéséből tudta, hogy Frodót élve vagy holtan, de valószínűleg a legtávolabbi torony legfelső kamrájában leli; de egy napig is eltart, amíg megtalálja az odavezető utat.
– Valahol hátul lesz, gondolom – mormolta Samu. Az egész Torony, mintha háttal kapaszkodnék fölfelé. Legjobb, ha erre megyek, mert itt legalább világos van.
Elindult a folyosón, de lassan, óvatos léptekkel. Kezdett rajta megint erőt venni a rettegés. Léptei neszén kívül más hangot nem hallott, de az úgy visszhangzott, mintha nagy nyitott tenyerek csapkodnák a követ. A hullák; az üresség; a nyirkos, fekete falak, amelyekről a fáklyafényben mintha vér csöpögne; az ajtókban vagy az árnyékban ólálkodó hirtelen halál félelme; s mindezek mögött az éberen várakozó rosszindulat a kapuban: ez majdnemhogy több, mint amennyivel képes szembenézni, hiába a legnagyobb erőfeszítés. Szinte örült volna a harcnak – már persze, ha egyszerre nem rontanak rá túl sokan –, mert még az is jobb, mint ez az ocsmány, alattomos bizonytalanság. Rákényszerítene magát, hogy Frodóra gondoljon, amint fájdalmak között vagy holtan hever valahol e szörnyű helyen. Továbbment.
Túljutott a fáklyák fényén, már majdnem a nagy, boltíves ajtóig a folyosó végén, az alsó kapu innenső bejáratáig, gondolta joggal, amikor fojtott sikolyt hallott felülről. Megtorpant. Hallotta, hogy léptek közelednek. Valaki rohanvást jött lefelé a visszhangos csigalépcsőn.
Akarata erőtlen és lassú volt hozzá, hogy a kezét visszatartsa. Az kihúzta a lángot, és megmarkolta a Gyűrűt. De Samu nem húzta az ujjára; mert épp hogy megfogta az inge alatt, fölbukkant az ork. Tőle jobbra szökkent ki egy fekete nyíláson, s feléje futott. Talán ha hat lépésre lehetett tőle, mikor fölemelte a fejét és észrevette őt; Samu hallotta ziháló lélegzetvételét, s látta vérrel futtatott szemében a döbbenetet. Megtorpant. Mert amit látott, az nem ijedt kis hobbit volt, aki nagyon igyekszik szilárdan nekiszegezni a kardját; ő egy nagy, felleghajtós néma alakot látott a szürke árnyékban, feketén a táncoló fényben; egyik kezében karddal, aminek már a fénye is kínzó fájdalmat okozott, másik kezével a mellén, s ebben névtelen, fenyegető és végzetes valamit szorongatott.
Az ork egy pillanatra lekuporodott, majd egy csúf és rémült kiáltással sarkon fordult, s visszamenekült arra, merről jött. Kutya még úgy fel nem bátorodott, mint Samu, attól, hogy ellenfele ily váratlanul megfutott előle. Nagyot kiáltott és üldözőbe vette.
– Úgy ám! A tünde-harcos elszabadult! – kiáltotta. Jövök! Csak mutasd az utat fölfelé, vagy megnyúzlak! De az ork otthon volt, fürge és jól táplált. Samu meg idegen, éhes és fáradt. A lépcső magas, meredek és kanyargós. Samu egyre nehezebben szedte a levegőt. Az orkot hamarosan elvesztette szem elől, s most már csak a lépteit hallotta, haloványan, ahogy futott fölfelé, egyre fölfelé. Néha-néha elkurjantotta magát, s a visszhang ide-oda csapódott a falak közt. De lassan minden hang elhalt.
Samu följebb baktatott. Érezte, hogy jó úton jár, s ugyancsak megnőtt a bátorsága. Elengedte a Gyűrűt, és szorosabbra húzta a derékszíját. – Nohát! – mondta. – Ha tőlem és Fullánktól mindnek így inába száll a bátorsága, akkor nincs is olyan nagy baj. S különben is, úgy látszik, hogy Sagrat, Gorbag és a társaik már majdnem mindent elvégeztek, ami rám várt volna. Ezen az ijedt kis patkónyon kívül, úgy látszik, senki se maradt élve.
Hirtelen megtorpant, mintha kőfalba verte volna a fejét. Most fogta fel, hogy az imént mit is mondott. Mintha lebunkózták volna: “senki sem maradt élve“. Ki sikoltott olyan iszonyúan, mintha ölnék? 
– Frodó! Frodó! Uram! – kiáltotta, félig zokogva. – Ha megöltek, mit tegyek? Jövök már, s mindjárt ott vagyok, fenn, aztán a többit majd meglátjuk.
Ment, ment fölfelé. Sötét volt, csak itt-ott lángolt egyegy fáklya, valamelyik fordulóban, vagy a torony valamelyik magasabb szintjére vezető nyílásban. Samu megpróbálta számlálni a lépcsőket, de a kétszázadik lépcsőfoknál abbahagyta. Most már óvatosan járt, mert úgy vélte, hangokat hall, még mindig odafentről. Úgy látszik, nem csak egy patkány maradt élve.
S akkor hirtelen, mikor már azt hitte, nem bírja szuszszal, s a térde sem erővel, a lépcső véget ért. Most közelebbről és tisztán hallotta a hangokat. Körülkémlelt. Épp a torony harmadik és legmagasabb lépcsőfokának lapos tetejére ért fel; a nyílt térség vagy húsz lépés széles lehetett, a szélén alacsony mellvéd. A lépcsőfeljáratot boltozott kis kamra födte, épp a térség közepén, s ebből alacsony ajtó nyílt keletre és nyugatra. Keleten Samu Mordor hatalmas és sötét lapályát látta odalent, s a távolban a lángoló hegyet. Mély kútjaiból most friss tűz örvénylett elő, s a tűzfolyók oly vadul izzottak, hogy fényük még így, ilyen sok mérföld távolságból is ragyogó vörösre festette a torony tetejét. Nyugat felé elállta a kilátást annak a nagy fiatoronynak az alja, mely ezen a hátsó udvaron állt, és sisakja magasan a környező hegyek taraja fölé emelkedett. Az egyik ablakrésben fény csillant. A torony ajtaja onnét. ahol Samu állt, még tízlépésnyire sem volt. Tárvanyitva. de sötét, s bentről, a sötétből hallotta Samu a hangokat.
Kezdetben nem figyelt oda; kilépett a keleti ajtón, és körülnézett. Rögtön látta, hogy itt, fenn volt a harc a leghevesebb. Az egész udvar teli holttestekkel, levágott és szétszórt fejekkel, tagokkal. Átható dögszag. Egy hördülés, egy csapás, egy kiáltás, és már szökkent is vissza a rejtekhelyére. Ork-hang csapott fel dühösen, harsány, durva és rideg; rá is ismert nyomban. Sagrat hangja, a Torony kapitányáé.
– Hogy nem mégy vissza, azt mondod? Vessz meg, Snaga, te kis kukac! Ha azt hiszed, annyira odavagyok, hogy szájalhatsz velem, nagyon tévedsz! Gyere csak ide, kitolom a szemedet, mint az imént Radbugét is. S csak jöjjön valaki új legény, elbánok én veled, elküldelek a Banyapóknak.
– Nem jön, legalábbis addig nem, amíg te élsz – felelt mogorván Snaga. – Kétszer is megmondtam, hogy Gorbag disznai értek elsőnek a Kapuhoz, a mieink közül senki sem jutott ki. Lagduf és Muzgas kiszaladt, de lenyilazták őket. Az ablakból láttam, mondom. És ők voltak az utolsók…
– Akkor neked kell menned. Nekem mindenképp itt kell maradnom. Megsebesültem. Hogy a Fekete Verem nyelje el azt a mocskos lázadó Gorbagot! – Sagrat hangja itt ocsmány szitkokba és átkokba fulladt. – Jól elláttam a baját, de még mielőtt megfojtottam volna, belém mártotta a kését. Menned kell, különben megeszlek. Hírt kell vinned Lugbúrznak, különben mindketten a Fekete Veremben végezzük. Úgy ám, te is. Attól, hogy itt téblábolsz, nem úszod meg.
– Én ugyan le nem megyek még egyszer a lépcsőn mormogott Snaga –, akár kapitány vagy, akár nem. Én aztán nem! Vedd le a kezed a késedről, különben nyíllal likasztom ki a beledet. Nem leszel te soká kapitány, ha meghallják, mi volt itt. Én verekedtem a Toronyért ezekkel a bűzös Morgul-patkányokkal, de ti, kapitányok szép kis zűrt kavartatok, mikor összekaptatok a szajrén.
– No, most aztán elég – vicsorgott Sagrat. – Nekem parancsom volt. Gorbag kezdte, mikor megpróbálta elcsórni azt a takaros kis inget.
– Igen, de te bőszítetted fel, azzal, hogy olyan magasztos és fennkölt voltál. Neki különben is több esze volt, mint neked. Nemegyszer megmondta, a kémek közül a veszedelmesebbik még szabadon van, de te nem hallgattál rá. Most meg énrám nem hallgatsz. Gorbagnak igaza volt, én mondom. Valami nagy harcos csatangol erre, egy olyan véres kezű tünde, vagy azoknak a mocskos tark-oknak az egyike. És errefelé tart, mondom. A harangot hallottad. Elment az Őrök előtt, és ez tark-ra vall. Itt van a lépcsőn. S amíg ez innét el nem takarodik, én nem megyek le. Nem én, még ha nazgűl vagy, akkor sem.
– Szóval így állunk, mi? – kiáltotta Sagrat. – Ezt igen, azt nem. És ha idejön, te magad majd meglépsz, mi, és engem itt hagysz? Nem, abból nem eszel. Én likasztom ki előbb a te hasadat.
A kisebbik ork ész nélkül menekült a toronyból. Mögötte Sagrat; hosszú karja, ahogy görnyedten futott, a földig ért. De az egyik bénán csüngött alá, s láthatólag vérzett; a másikkal nagy fekete batyut szorított a hóna alá. Samu az ajtó mögül, a vörös fényben, egy pillanatra meglátta gonosz arcát; csupa karmolás volt, mintha karmok szántották volna végig, s vértől maszatos; kiálló agyaráról csöpögött a nyál; vicsorgott, mint a vadállat.
Amennyire Samu meg tudta állapítani, Sagrat körülkergette Snagát a tetőn, aztán a kisebbik ork lebukott, egy kiáltással bent termett a toronyban, s elmenekült. Sagrat megtorpant. A keleti ajtóból Samu most jól látta: a mellvédnél állt, a bal kezét erőtlenül ökölbe szorította, kinyitotta. Fölvette a batyut a földről, bal kezével kihúzott egy hosszú vörös kést, és rápökött. Kihajolt a mellvéd fölött, s lenézett a külső udvarra. Kétszer is lekiáltott, de válasz nem jött.
S ahogy Sagrat áthajolt a mellvéden, háttal a toronytetőnek, Samu döbbenten látta, hogy megmozdul az egyik hulla. Odébb kúszik. Kinyújtotta a karmait, és elkapja a batyut. Támolyogva föláll. Másik kezében kurta, törött nyelű, széles fejű lándzsát tart. Fölemeli, döfésre készen. De épp mikor döfne, fölszisszen a fájdalomtól vagy a gyűlölettől, Sagrat meg mint a kígyó tér ki a döfés elől, megpördül, s kését az ellensége torkába döfi.
– Most megkaptad, Gorbag! – kiáltja. – Most már eléggé meghaltál, mi? Nohát, akkor fejezzük is be! – Odattgrott az elzuhant holttesthez, dühében tiporta, taposta, s le-lehajolt, hogy döfködje, hasogassa. Végre megelégelte, fölszegte a fejét, s iszonyú, gurgulázó diadalordítást hallatott. Aztán lenyalta a kését, foga közé szorította, fölkapta a batyut, s óvatos léptekkel elindult a lépcső közelebb lévő ajtajához.
Samunak nem volt ideje gondolkodni. Éppenséggel kiosonhatott volna a másik ajtón, de nem észrevétlen, s ezzel az ocsmány orkkal nemigen tudott volna hosszú ideig bújócskázni. Azt tette, ami valószínűleg a legokosabb volt. Nagyot kiáltott, és Sagrat elé szökkent. Már nem fogta a Gyűrűt, de az akkor is ott volt, rejtett erőként, s Mordor valamennyi rabszolgája számára titkos fenyegetésként; kezében a Fullánkot tartotta, s a kard fénye úgy sújtott az ork szemébe, mint a csillagfény a szörnyű tündeországokban, ami a fajtája rémálma volt. Sagrat különben sem tudott harcolni meg a kincseit is óvni egyszerre. Megállt, morgott, kivicsorította az agyarait. Majd, amikor Samu nekiugrott, ork módra félreszökkent, s a batyuval, azt pajzsnak és fegyvernek használva, ellensége arcába vágott. Samu megtántorodott, s mielőtt még visszanyerte volna az egyensúlyát, Sagrat elrohant mellette, le a lépcsőn.
Szitkozódva rohant utána, de nem sokáig. Eszébe villant Frodó, s az, hogy a másik ork a toronyba ment föl. Újabb szörnyű választás előtt állt, s megint csak nem volt ideje töprengeni. Ha Sagrat megszökik, hamarosan segítséget hoz. Ha meg üldözőbe veszi, a másik ork művelhet szörnyű dolgokat odafent. Az is megtörténhet, hogy Sagratot nem találja, vagy az ork öli meg őt. Megfordult hát, és fölrohant a lépcsőn. – Biztos, hogy megint nem azt csinálom, amit kéne – villant át rajta. – De most akkor is az a dolgom, hogy fölmenjek a tetőre, akármi lesz is azután.
Sagrat nagyokat szökkenve rontott le a lépcsőn, át az udvaron és a kapun, kincset érő terhével. Ha Samu látta volna, s ha tudta volna, hogy szökése utóbb mekkora ijedelmet okoz a barátainak, talán belereszket. De most máson se járt az esze, mint kutatása végső szakaszán.
Óvatosan odament aTorony ajtajához, s belépett rajta. Bent sötét volt. De a szeme, ahogy erőltette, valami halvány fényt észlelt jobb kéz felől. Egy nyílásból jött, amely egy másik keskeny és sötét lépcsőre nyílt; úgy nézte, a csigalépcső a Torony kerek külső falában vezet fölfelé. Valahol fent egy fáklya égett.
Samu halk léptekkel megindult fölfelé. Odaért a sercegő fáklyához, amelyet egy ajtó fölé tűztek, tőle balra, a nyugatra néző falnyílással szemben: ez is a Vörös Szemek egyike volt, amit ő meg Frodó odalentről, az alagút szájából látott. Samu sietve elment az ajtó előtt, föl a második szintre, s közben egyre attól félt, hogy rátámadnak, hátulról elkapják a nyakát és megfojtják. Ezután egy keletre nyíló ablakréshez ért; ezzel szemben is fáklya égett a fiatorony közepén átvezető folyosó ajtaja fölött. Az ajtó nyitva állt, a folyosó sötét volt, a derengő fáklyafénytől meg az ablakrésen át kívülről beszűrődő vörös fénytől eltekintve. De a lépcső itt véget ért, nem vezetett följebb. Samu beosont a folyosóra. Jobbra, balra egy-egy alacsony ajtót látott; de mindkettő zárva és lelakatolva. Hang semmi.
– Zsákutca! – mormolta Samu. – Ennyi mászás után Ez nem lehet a torony teteje. De most mit tehetek? Lejjebb rohant egy emelettel, s megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem engedett. Visszarohant hát újra, s kiverte a hideg veríték. Érezte, hogy minden perc drága, mégis egyik a másik után telik, s ő nem tehet semmit. Bánta is már Sagratot vagy Snagát, vagy bármelyik orkot. Már csak a gazdájára vágyott, arra, hogy az arcát lássa, hogy megérintse a kezét.
Végül, kimerülten és leverten, leült a lépcsőre a folyosó ajtajában, s tenyerébe hajtotta a fejét. Csönd volt. Iszonyú csönd. A fáklya, amely már akkor majdnem leégett, mikor ő ideért, sercent egyet-kettőt, és kialudt; úgy érezte. a sötétség mint kavargó ár veszi körül. S ekkor halkan, hosszú útja kudarcba fulladt és fájdalmas végén, maga se tudta, szíve miféle ösztönzésére és önmaga legnagyobb meglepetésére, énekelni kezdett. Hangja vékony volt és reszketeg a hideg sötétben: egy magára maradt és fáradt hobbit hangja, amit semmiféle hallgatózó ork nem tévesztett volna össze egy tünde-úr csengő énekével. A Megye régi, gyermeteg dalocskáit dúdolta, Bilbó úr rigmusainak egyik-másik részletét, ami épp eszébe jutott; mint megannyi futó pillantást hazájára, otthonára. S ekkor egyszerre új erőre kapott, hangja már tisztán zengett, keresetlenül jőttek ajkára az egyszerű dallamhoz jól illő szavak:

Nyugati földön, a nagy Nap alatt 
nyit sok tavaszvirág, 
szalad a víz, fákon rügy fakad, 
víg pintyhad zengi dalát. 
Vagy felhőtlen nagy éj ragyog, 
ringó bükkök viselik 
sűrű hajukon elf csillagok 
fehérlő ékköveit.

Bár út után már itt nyugoszom, 
sötétlő mélyeken én, 
túl vastagfalú tornyokon, 
s e föld völgyén-hegyén, 
s száll a Nap minden árny felett, 
s a csillagfény örök:
Nem mondom, jó napom, ég veled; 
fénytől el nem köszönök.
Túl vastag falú tornyokon 

– zendített rá újra, majd hirtelen elhallgatott. Mintha egy halvány hang felelt volna az énekszóra. Most nem hallott semmit. De, mégiscsak hallott valamit, ám az nem énekhang volt. Léptek közeledtek. Most egy ajtó nyílt, halkan, fönt a folyosón; megcsikordult sarokvasa. Samu meghúzta magát és fülelt. Az ajtó tompa döndüléssel csukódott be; aztán megszólalt egy acsargó ork-hang.
– Hopplá! Hát itt vagy fenn, te kis ganajtúró! Ne vinnyogj, mert jövök és ellátom a bajodat, hallod? Semmi válasz.
– No jó – morgott Snaga. – De akkor is fölmegyek és megnézem, hogy miben mesterkedsz.
A sarokvas megint megnyikordult, és Samu, aki most kikandikált a folyosó küszöbe mögül, derengő fényt látott a nyitott ajtóban és egy homályos ork-alakot, amint kijön onnét. Mintha létrát cipelne. Samu egyszerre megkapta a választ: a legfelső kamrába csak a folyosó tetején, egy csapóajtón lehet feljutni. Snaga fölemelte a létrát, megtámasztotta, aztán eltűnt a szeme elől. Samu hallotta a viszszatolt retesz csattanását. Majd újra megszólalt a csúf hang.
– Maradj nyugton, vagy megbánod! Már úgysem tart soká a békés életed, azt hiszem; de ha nem akarod. hogy már most megkezdődjék a tánc, fogd be a pofád, hallod? Ezt csak emlékeztetőül! – Korbács szisszent, csattant.
Samu szívében föllobbant és eszeveszett dühre váltott át a harag. Fölugrott, rohant, s mint a macska kúszott föl a létrán. Feje egy nagy kerek kamra közepén bukkant ki a padló fölött. Vörös fényű lámpa csüngött a mennyezetről; a nyugati ablakrés magasan sötétlett. A falnál, az ablak előtt, feküdt valami, s egy fekete ork-alak állt fölötte szétvetett lábbal. Kezében a magasra emelt korbács, hogy másodszor is üssön, de lecsapni már nem csapott le.
Samu nagyot kiáltott, s kezében a Fullánkkal kiugrott a padlóra. Az ork megpördült, de mielőtt léphetett volna, Samu lecsapta a korbácsot tartó kezét. Az ork felordított fájdalmában és félelmében, de nekirontott Samunak. Samu következő kardcsapása mellé talált, elvesztette egyensúlyát, hanyatt esett, s az ork elbukott benne. Mielőtt még föl tudott volna tápászkodni, egy kiáltást s egy puffanást hallott. Az ork vad menekültében elbotlott a létra kiálló végén, s lezuhant a csapóajtón. Samu már meg is feledkezett róla: odafutott a padlón kucorgó alakhoz. Frodó volt az.
Meztelenül, félájultan hevert egy halom mocskos rongyon. Karját fölkapva, hogy a fejét védje, s az oldalán csúf hurkát hagyott a korbács.
– Frodó! Frodó uram! – kiáltotta Samu, s a könnyek majdnem elvakították. – Samu vagyok, megjöttem! – Félig fölemelte, és magához ölelte. Frodó kinyitotta a szemét.
– Álmodom? – motyogta. – De az a másik álom az iszonyú volt.
– Dehogyis. Nem álmodsz, uram – nyugtatta meg Samu. – Ez maga a színtiszta valóság. Én vagyok az. Megjöttem.
– Szinte hihetetlen – mondta Frodó, s belékapaszkodott. – Az imént még egy ork volt itt korbáccsal, most meg Samuvá lett. Úgy látszik hát, hogy akkor sem álmodtam, mikor azt az énekszót hallottam lentről, és megpróbáltam válaszolni rá. Az te voltál?
– Én, persze hogy én, Frodó uram. Mikor föladtam minden reményt, vagyis hogy majdnem mindent. Merthogy nem találtalak.
– Dehát most megtaláltál, Samu, drága Samu – mondta Frodó, és hátradűlt Samu gyöngéd karjai közt, behunyta a szemét, mint a gyerek, amikor egy szeretett hang vagy kéz elhessenti éjszakai félelmét.
Samu úgy érezte, a végtelenségig el tudna így üldögélni ebben a boldogságban; de nem volt szabad. Nem elég, hogy meglelte gazdáját, még hátra volt, hogy megpróbálja kiszabadítani. Megcsókolta Frodó homlokát. – Gyerünk! Ébredj, Frodó uram! – mondta tőle telhetőleg vidáman, mintha Zsáklakon húzná el a függönyt az ágy elől, egy vasárnap reggel.
Frodó sóhajtott, és felült. – Hol vagyunk? Hogy kerültem én ide? – kérdezte.
– Most nincs időnk rá, majd elmondom másutt, Frodó uram – mondta Samu. – De most fönt vagy annak a toronynak a tetején, amint lentről, az alagút szájától láttunk, mielőtt az orkok elfogtak volna. Hogy pontosan mikor, azt nem tudom. De lehet, hogy már több mint egy napja.
– Csak? – csodálkozott Frodó. – Én heteknek érzem. Majd ha módunk lesz rá, el kell mondanod mindent. Valami leütött, nem? És én sötétbe és csúf álmokba zuhantam, és fölébredtem, és az ébredés még sokkal rosszabb volt. Körülöttem csupa ork. Azt hiszem, épp valami szörnyű, csípős folyadékot öntöttek le a torkomon. A fejem kitisztult tőle, de fájt mindenem, és nagyon fáradt voltam. És elvettek tőlem mindent, aztán jött két nagy állat, és faggatott, faggatott, amíg már azt hittem, megőrülök; ott álltak fölöttem kárörvendve és a késük élét próbálgatták. A karmaikat és a szemüket soha el nem felejtem.
– Nem is, ha beszélsz róluk, Frodó uram – mondta Samu. – Ha nem akarjuk viszontlátni őket, jó, ha mielőbb tágulunk innét. Tudsz járni?
– Igen, tudok – mondta Frodó, és lassan fölállt. Semmi bajom, Samu. Csak nagyon fáradt vagyok, és fáj itt – kezét a tarkójára tette, baloldalt. Ahogy állt ott, Samu úgy látta, mintha lángokba öltözött volna: meztelen teste bíborvörös volt a lámpa fényében. Frodó kétszer végigment a kamrán. – Fog ez menni! – mondta, és jobb kedvre derült. – Mozdulni sem mertem, ha magamra hagytak. mert mindjárt jött az őr. Míg el nem kezdődött az ordítozás és a verekedés. A két nagy állat; azok vesztek össze, azt hiszem. Rajtam és a holmimon. Én meg csak feküdtem itt. rémülten. Aztán halálos csend lett. S az még rosszabb volt.
– Úgy van, szemmel láthatóan összevesztek – mondta Samu. – Lehetett itt vagy kétszáz ilyen mocskos jószág. Egy kicsit sok Csavardi Samunak. De az öldöklést ők maguk elvégezték. Ez szerencse, bár sokáig tartana megénekelni, így hát várjuk meg, amíg kijutunk innét. Most mit csináljunk? Nem caplathatsz át a Fekete Földön így. anyaszült meztelenül, Frodó uram.
– Elvettek tőlem mindent, Samu – mondta Frodó. Mindent, amim volt. Érted? Mindent! - Megint lekucorodott a földre, lehajtotta a fejét, ahogy tulajdon szavai ráébresztették a szerencsétlenség teljességére, s erőt vett rajta a kétségbeesés. – A küldetés kudarcot vallott, Samu. Még ha kijutunk is innét, nincs hova menekülnünk. Talán csak a tündéknek van kiútjuk. El Középföldéről, messze, a Tengeren túlra. Ha ugyan az elég széles, hogy a Homálynak útját állja.
– Nem, nem mindent, Frodó uram. És nem vallott kudarcot a küldetésed, legalábbis még nem. Mert én elvettem tőled, már megbocsáss. És azóta őrzöm. Itt van a nyakamon, és szörnyű nehéz. – Samu a Gyűrűvel és a láncával babrált. – De talán vissza kéne venned. – Most, hogy sor került rá, Samu valahogy vonakodott visszaadni a Gyűrűt és a terhet gazdájának.
– Nálad volt? – esett le az álla Frodónak. – S most itt van? Samu, te csudálatos vagy! – Majd hirtelen és különös módon megváltozott a hangja. – Add ide! – kiáltotta, fölállt, és kinyújtotta reszkető kezét. – Azonnal add ide! Nem lehet nálad!
– Jól van, no, Frodó uram – mondta ugyancsak döbbenten Samu. – Adom már. – Lassan fölemelte a Gyűrűt, és a láncot levette a nyakáról. – De te most itt vagy Mordorban, s ha kijutunk innét, már látod a Tűz-hegyet, meg minden. Majd rájössz, hogy a Gyűrű igencsak veszélyes és nagyon nehéz teher. De ha nehéznek találod, majd segítek vinni, jó?
– Nem! – kiáltotta Frodó, és elkapta a kezéből a Gyűrűt meg a láncot. – Neked nem szabad, te tolvaj! Zihált, s elkerekedett, ellenséges és rettegő szemmel meredt Samura. Majd, ahogy tenyere a Gyűrűn összezárult, mintha köd takarodnék el a szeme elől, lassan végigsimított fájó homlokán. A csúf látomás annyira valóságosnak tetszett, hogy így, félkábulatban is csupa feszültség és rettegés volt. Samu ott, a szeme előtt változott orkká, s a csúf kis mohó szemű, nyáladzó jószág kapzsin nyúlt a kincse után. De a látomás már elmúlt. Samu ott térdelt előtte, arca eltorzult a fájdalomtól, mintha szíven döfték volna; szeméből patakzott a könny.
– Ó, Samu! – kiáltott Frodó. – Mit mondtam? Mit tettem? Bocsáss meg! Azután, amit értem tettél! Ez a Gyűrű iszonyú hatalma. Bár soha, soha ne találtam volna meg. De ne törődj velem, Samu. Nekem kell a végsőkig viselnem ezt a terhet. Ezen nem lehet változtatni. Te nem állhatsz közém és a végzetem közé.
– Ez rendben is van, Frodó uram – mondta Samu, s megtörülte szemét az inge ujjával. – Ezt értem. De segítenem azért szabad, ugye? Muszáj, hogy kiszabadítsalak innét. Mégpedig rögtön. Érted? De először valami ruha kéne neked, meg fegyver, s valami ennivaló is. A ruha a dolog könnyebbik része. Minthogy Mordorban vagyunk, legokosabb, ha mordori módra öltözünk fel; és különben is, sok választásunk nincsen. Sajnos, valami ork-ruhát kell fölvenned, Frodó uram. S nekem is. Ha együtt megyünk, hasonlítanunk kell. De addig is, kanyarítsd magadra!
Samu kikapcsolta szürke köpenyét, s Frodó vállára terítette. Aztán kikötötte a batyuja száját, s letette a padlóra. Kihúzta a Fullánkot a hüvelyéből. Pengéje alig-alig villant. – Erről teljesen elfeledkeztem, Frodó uram mondta. -Nem, nem vettek el tőled mindent! Te odaadtad nekem kölcsön a Fullánkot, ha emlékszel rá, és az Úrnő üvegcséjét. Mindkettőt megőriztem. De hadd legyenek még nálam egy darabig, Frodó uram. Mert el kell mennem, és utána kell néznem, hogy mit találok. Te maradj csak itt. Sétálgass, szoktasd a lábad. Nem leszek el soká. Nem kell messzire mennem.
– Vigyázz magadra, Samu! – mondta Frodó. – és siess, mert lehet, hogy van itt még élő ork.
– Akkor is meg kell próbálnom – mondta Samu. lelépett a csapóajtó nyílásába, s lekúszott a létrán. De egv perc múlva fölbukkant a feje. Hosszú kést dobott a padlóra.
– Ennek talán még hasznát veheted – mondta. 
A gazdája meghalt, az, amelyik korbáccsal vert. Siettében, úgy látom, a nyakát törte. Most húzd fel a létrát, ha tudod, Frodó uram, s addig le se engedd, amíg azt nem hallod, hogy a jelszót mondom. Azt, hogy Elbereth. Amit a tündék mondanak. Azt egy ork se ejtené ki.
Frodó csak üldögélt és didergett, s az agyában szörnyű félelmek kergették egymást. Majd fölállt, összevonta magán a tünde-köpenyt, s hogy ne tétlenkedjék, föl-alá járkált, beletúrt, belesett a börtön minden zugába.
Nem tartott soká, bár félelmében egy órának érezte, s már hallotta is Samu hangját, amint halkan felszól, hogy: Elbereth, Elbereth. Frodó leengedte a könnyű létrát. Samu nagyokat nyögve mászott fel, fején egy jókora batyuval. Ledobta, s a batyu nagyot puffant.
– Csak gyorsan, gyorsan, Frodó uram – mondta. Volt mit keresnem, amíg mindenből akkorát találtam, ami ráillik a magunkfajtára. Most át kell öltöznünk. Mégpedig gyorsan. Nem találkoztam senki elevennel, nem is láttam semmit, de valahogy nem érzem itt jól magam. Nem tudnám megmagyarázni, de valahogy úgy érzem, mintha egy olyan ocsmány repülő lovas volna a közelünkben, fenn a sötétben, ahol már nem látni.
Kibontotta a batyut. Frodó undorral nézett a tartalmára, de hát mit volt mit tennie: vagy fölveszi, vagy meztelenül megy tovább innét. Volt ott egy durva posztóból varrt mocskos hosszúnadrág, meg egy piszkos bőrzeke. Fölhúzta. A zekére erős ork-páncéling került, egy megtermett orknak kicsike, Frodónak hosszú és nehéz. Erre derékszíjat csatolt, s fölkötött rá egy kurta hüvelyű, széles pengéjű tőrt. Samu több ork-sisakot is hozott. Az egyik, egy vaskarimájú és vasabroncsos, bőrrel bevont fekete fejfedő úgy-ahogy ráillett Frodó fejére; csőrforma orrvédője fölött a gonosz Szem volt ráfestve, vörössel. – A morguli holmi, Gorbag felszerelése jobban illenék rád, és jobb is – mondta Samu –, de azt hiszem, nem ajánlatos a holdas címert hordani Mordorban, kivált a történtek után. No tessék, Frodó uram. Tökéletes kis ork, szinte azt mondanám... vagy legalábbis az lenne, ha álarcot rakna a képére, hosszabb kart növesztene, s karikába hajlítaná a lábát. Ez valamit elrejtene az igazságból. – Nagy fekete köpenyt terített Frodó vállára. – Kész! Most fogj egy pajzsot, és mehetünk.
– És te, Samu? – kérdezte Frodó. – Hát nem kell öszszepasszolnunk?
– Nos, Frodó uram, törtem a dolgon a fejem – mondta Samu. – Okosabb, ha semmit sem hagyunk itt, megsemmisíteni meg nem tudjuk. Ork-páncélt pedig nem vehetek a ruhámra. Elég lesz a látszat.
Letérdelt, gondosan összetekerte tünde-köpenyét. Meglepően kicsi lett. Ezt berakta a batyujába, a földön. Fölállt, vállára vette a batyut, fejébe nyomott egy ork-sisakot, magára kanyarított egy fekete köpenyt. – Tessék! mondta. – Most már összepasszolunk, majdnem. És gyerünk innét!
– Nem mehetek csak úgy, Samu – mondta Frodó huncut mosollyal. – Remélem, körülnéztél, hogy az út mellett vannak-e fogadók? Vagy az ételről-italról elfeledkeztél?
– Egek! Én aztán el! – mondta Samu. Szomorúan füttyentett. – De te vagy az oka, Frodó uram, hogy még az éhségemről és szomjúságomról is megfeledkeztem. Nem is tudom, mikor volt egy falat a számban. Nem ettem, nem ittam, csak téged kerestelek. De lássuk csak! Mikor utoljára megnéztem, még volt itt annyi útikenyerem, abból, amit Faramir kapitánytól kaptunk, hogy két hétig talpon tartson. De a kulacsomban jó, ha egy csöpp víz maradt, vagy még annyi sem. Az nem lesz elég mindkettőnknek, semmiképpen. Az orkok nem esznek, nem isznak? Ezen az ocsmány mérgezett levegőn élnek?
– Nem; esznek is, isznak is, Samu. A Homály, amely tenyészti őket, teremteni nem tud, csak utánozni: semmi igazán újat nem alkotott. Nem hiszem, hogy ő hívta volna életre az orkokat, inkább csak tönkretette és eltorzította őket; s ha élni akarnak, úgy kell élniük, mint bármi más élőlénynek. Ha jobb nem kerül, hát döghúson és poshadt vízen, de nem mérgezetten. Nekem is adtak enni, így hát én jobban vagyok eleresztve, mint te. Valahol csak kell hogy legyen itt étel-ital.
– Csak időnk nincs megkeresni – mondta Samu.
– Nos, jobb a helyzet, mint hinnéd – vigasztalta Frodó. – Amíg nem voltál velem, egyvalamiben azért szerencsérn volt. Az igaz, hogy mindent elvettek tőlem. De az elemózsiászsákomat megleltem a rongyok között a földön. Beletúrtak, persze, de azt hiszem, a lembasnak még a szagát, külsejét is utálták, még Gollamnál is jobban. Szétszórták, egy részét széttaposták és összetörték, de én összeszedegettem. Nem sokkal kevesebb, mint volt. De Faramir elemózsiáját elvitték, s a kulacsomat is összevagdosták.
– Erről hát egy szót se többet – mondta Samu. – Kezdetnek elég. A víz azonban nehéz ügy lesz. De akkor is menjünk, Frodó uram! Gyerünk innét, különben egy tó sem segít rajtunk.
– Addig nem, amíg nem ettél egy falatot, Samu! mondta Frodó. – Egy lépést sem. Tessék, itt a tündekenyér, s idd ki azt az utolsó csöppet a kulacsodból! Úgyis tökéletesen reménytelen az egész, semmi értelme a holnapon törni a fejünket. Valószínű, hogy úgysem lesz holnap.
Végül mégis elindultak. Lemásztak a létrán, aztán Samu fogta és lefektette a folyosóra a nyakát tört ork holtteste mellé. A lépcső sötét volt, de a toronytetőn még látni lehetett a hegy vörös, komor izzását. Még fölvettek két pajzsot, hogy álöltözetüket teljessé tegyék, aztán továbbmentek.
Le a nagy lépcsőn, aztán a hátsó torony nagytermébe, amelyet most már egész otthonosnak éreztek; majd újra ki a szabadba, ahol a fal tövében, megint elfogta őket a rettegés. Mert lehet, hogy Cirith Ungolban mindenki meghalt, de a Tornyot teljesen átitatta a gonoszság és a félelem.
Végre eljutottak a külső udvar ajtajához, s itt megtorpantak. Még ahol álltak, ott is érezték, hogy megüti őket az Őrök, a Kapu két oldalát vigyázó két fekete szörnyalak gonosz rosszindulata. S ahogy az ork-hullákat kerülgetve továbbmentek, minden lépés nehezebbnek bizonyult. Még el sem érték a kapuboltot, máris kénytelenek voltak megállni. Kínszenvedés volt egy hüvelyknyivel továbbmenniük, s halálosan kimerült az akaratuk is, a lábuk is.
Frodónak nem volt ereje erre a harcra. Lehuppant a földre. – Képtelen vagyok továbbmenni, Samu – mondta. – Mindjárt elájulok. Nem tudom, mi jött rám.
– Én tudom, Frodó uram! Fel a fejjel! Ez a Kapu. Itt valami boszorkányság működik. De én bejutottam, és ki is fogunk menni. Most se lehet veszélyesebb, mint akkor volt. Lássuk csak!
Elővette Galadriel üvegcséjét. Az, mintha kitartását akarná megjutalmazni, vagy a hűséges hobbit-kéz iránti kegyességből, mely ilyen tetteket képes végrehajtani, nyomban felvillant, s az egész homályos udvar megtelt vakító tünde-fénnyel; de az Őrök kitartottak és nem engedtek.
- Gilthoniel, A Elbereth! – kiáltotta Samu. Hogy miért, maga sem tudta, de egyszerre eszébe villantak a tündék a Megyében, s az az ének, amely az erdőben elűzte a Fekete Lovasokat.
- Aya elenion ancalima! – kiáltotta Frodó a háta mögött. Az Őrök akarata olyan hirtelen tört meg, ahogy egy szál elpattan; Samu és Frodó tovább botorkált, aztán futásnak eredtek. Át a kapun, ki a két nagy, csillogó szemű ülő alak között. Egy roppanás: a boltív záróköve szinte a sarkukban zuhant le; fölötte megroggyant és összeomlott a fal. Hajszálon múlt, hogy nem rájuk. Megkondult a harang; s az Őrök hosszan, rémes, magas hangon fölüvöltöttek. Messze fentről, a sötétből jött válasz rá. A fekete égről mint mennykő csapott le egy szárnyas alak, s baljós vijjogással tört át a felhőn.

2. fejezet

A Homály Földjén

Samunak még volt annyi lélekjelenléte, hogy az üvegcsét visszadugja a belső zsebébe. – Fussunk, Frodó uram! kiáltotta. – Nem, nem arra! Arra szakadék van. Utánam!
A Kaputól az úton indult el futva. Vagy ötvenlépésnyire onnét az út megkerült egy sziklakiszögellést, s így kikerült a Torony látóköréből. Pillanatnyilag tehát biztonságban voltak. Lekuporodtak háttal a sziklának, megpróbáltak levegőhöz jutni, és a szívük táját dörzsölgették. A nazgűl ott ült a falon a romkapu mellett, s vijjogott. Gyilkos hangját visszaverték a sziklák.
Rémülten botorkáltak tovább. Az út rövidesen elkanyarodott keletre, s itt egy rettentő pillanatra megint a Torony szeme elé kerültek. Ahogy átszökkentek a veszélyes útszakaszon, hátrapillantottak, s ott látták a fekete alakot a fal ormán; aztán eltűntek a morguli útba torkolló bevágás mély sziklafalai között. Odaértek az út torkolatához. Orkoknak még se híre, se hamva, a nazgűl kiáltására sem jött semmi válasz; de tudták, hogy e csönd nem tart soká. A hajsza bármelyik pillanatban megindulhat.
– Ez nem lesz jó, Samu – mondta Frodó. – Ha igazi orkok lennénk, most hanyatt-homlok rohannánk vissza a Toronyba, s nem elfelé onnét. Az első ellenség, akivel találkozunk, fölismer. Akárhogy is, de itt kéne hagynunk ezt az utat.
– Bizony! – mondta Samu. – De hogy? Ha egyszer nincsen szárnyunk.
Az Ephel Dúath keleti oldala meredeken, csupaszon szakadt a völgybe, amely őket a belső hegyvonulattól elválasztotta. Az úttorkolattól nem messze egy újabb, meredek falba vágott útszakaszt követően merész kőhíd ívelt át a szakadékon, s vezetett a túloldalra, a Morgai hepehupás, vízmosásokkal szabdalt előhegyei közé. Samu és Frodó kétségbeesetten rohant át a hídon, de alig értek a végére, már hallották a hajszát jelző hujjogást és lármát. Messze, a hátuk mögött, fenn a hegyoldalban, ott magasodott Cirith Ungol tompán fénylő tornya. Egyszer csak megkondult, aztán már el sem hallgatott félrevert harangja. S a túlsó hídfő felől ordítozás volt a válasz. Lent, a Fekete Völgyben, az Orodruin elhaló fényétől elzárva, Frodó és Samu semmit sem látott, de a vasalt bakancsok csattogását, s az úton a patadobogást már igencsak jól hallotta.
– Gyerünk, Samu! Ki innét! – kiáltotta Frodó. Fölmásztak a híd alacsony mellvédjére. Szerencsére nem szakadék tátongott alattuk, mert a Morgai oldala itt már majdnem elérte az út szintjét; de ahhoz sötét volt, hogy látták volna, mekkorát kell ugraniuk.
– Ugrás, Frodó uram! – mondta Samu. – Segítsen az Ég!
Elengedte magát. Frodó szintén. Már estükben hallották a vágtató lovak robaját, s a futó orkok lábdobogását. De Samu, ha lett volna mersze, nevetett volna. Attól félt, hogy nyakát töri a láthatatlan sziklák közt, de alig zuhant tíz-tizenkét lábnyit, s olyan helyre huppant, amire legkevésbé számított: tüskebokrok kusza szövevényébe. Most ott hevert mozdulatlanul, s összevissza karmolt kezét tapogatta.
Mikor a pata- és lábdobogás odébb haladt, megkockáztatott egy suttogós megjegyzést: – A mindenit, Frodó uram, nem is sejtettem, hogy Mordorban ilyesmi is nő! Ha tudom, pontosan ez az, amitől őrizkedtem volna. Ezek a tüskék, a tapintásukból ítélve, legalábbis arasznyi nagyok: átszúrtak mindent, ami rajtam van. Bár vettem volna föl azt a páncélinget.
– Az ork-páncélingen áthatol a tövis – mondta Frodó. – S a bőrzeke sem ér ellene semmit.
Nagy kínnal próbáltak kikeveredni a bokrok közül.
A tüskék és a vadrózsa tövisei szívósak voltak, mint a drót, és hegyesek, mint a karom. Míg kiszabadították magukat, csupa rongy lett a köpönyegük.
– Most leereszkedünk a völgybe, Samu – suttogta Frodó. – Mégpedig gyorsan, aztán, amint lehet, északnak fordulunk.
A külső világban megint nappal közeledett, s Mordor homályán messze túl kibukkant a nap Középfölde keleti szegélyén; de itt még éjszakai sötétség volt. A hegység hamvába holt, tüzei kialudtak. A szirtfalak izzása kifakult. A keleti szél, ami azóta fújt már, hogy ők otthagyták Ithiliát, most mintha elillant volna. Lassan, kínlódva vánszorogtak elő, tüskebokor és száraz fa közt a vaksötétben, mind lejjebb-lejjebb, amíg már nem tudtak továbbmenni.
Ott végül megálltak egymás mellett, s hátukat nekivetették egy hatalmas kőnek. Mindkettőjükről csurgott a veríték. – Ha maga Sagrat lenne, aki most egy pohár vízzel kínál, még neki is megszorítanám a kezét – mondta Samu.
– Ne mondj ilyeneket! – pirított rá Frodó. – Attól csak rosszabb. – Elnyújtózott, kábultan, fáradtan, s egy darabig egy szót sem szólt. Majd nagy kínnal föltápászkodott. Döbbenten észlelte, hogy Samu alszik. – Samu, ébredj! – mondta. – Gyerünk, tovább. Itt az ideje, hogy újból nekirugaszkodjunk.
Samu talpra állt. – Még ilyet! – mondta. – Úgy látszik, elnyomott a buzgóság. Tudod, Frodó uram, már rég nem aludtam tisztességgel, s a szemem csak úgy magától lecsukódik.
Most Frodó vezetett, amennyire lehet, az északi irányt tartva, a nagy vízmosás fenekén, a kövek rengetegében. De egyszer csak megállt.
– Nincs ez így jól, Samu – mondta. – Nem bírom. Mármint ezt a páncélinget. A jelenlegi állapotomban. Mikor fáradt voltam, még a mithril-páncélt is nehéznek éreztem. Ez meg még sokkal nehezebb. És különben is, mi haszna? Harcban nem tudjuk átvágni magunkat.
– De akkor is előfordulhat, hogy harcolnunk kell mondta Samu. – Meg kés is létezik, és eltévedt nyílvessző. Meg aztán, Gollam se fordult fel. Nincs ínyemre a gondolat, hogy közted meg a sötétből jött késszúrás között nincs más, csak egy bőrzeke.
– Ide hallgass, Samu, drága fiam – mondta Frodó. Fáradt vagyok, kimerültem, egy fikarcnyi reményem sincs. De amíg mozogni tudok, mindenképpen meg kell próbálnom, hogy a hegyre följussak. Elég súly maga a Gyűrű is. A súlytöbblet megöl. Mennem meg muszáj. Nem hiszem, hogy hálátlan lennék. Még a gondolattól is borsódzik a hátam, hogy milyen ocsmány lehetett a sok hulla közt keresgélned, amíg találtál nekem egy páncélt.
– Arról ne beszéljünk, Frodó uram, az Ég áldja meg! Ha tehetném, a vállamon elvinném. Gyerünk hát!
Frodó levette a köpenyét, aztán az ork-páncélt dobta le. Didergett. – Jól jönne valami meleg ruha – mondta. Hideg van; vagy lehet, hogy átfáztam?
– Vedd föl az én köpönyegemet, Frodó uram mondta Samu. Kinyitotta a batyuja száját, és kivette a tünde-köpönyeget. – Ez megteszi? – kérdezte. – Húzd öszsze magadon azokat az ork-rongyokat, s tedd kívülre a derékszíjat. Ezt meg vedd fölébe. Nem épp ork-viselet, de legalább meleg, és merem állítani, hogy védelmet is többet ád, mint akármi más. Az Úrnő keze munkája.
Frodó elvette a köpenyt, és bekapcsolta a csatot. – Ez már jobb! – mondta. – Így már sokkal könnyebben érzem magam. És tovább tudok menni. De ez a vaksötét mintha a szívemet nyomná. Ott, a börtönben, Samu, megpróbáltam visszaemlékezni a Borbuggyanra, a Bozótosra, Hohbitfalván a Malomárok vizére. De most képtelen vagyok fölidézni bármelyeket is.
– Nicsak, Frodó uram, most meg te emlegetsz vizet! – mondta Samu. – Ha az Úrnő látna vagy hallana minket, én most azt mondanám neki: “Úrnőm, csak fényre és vízre van szükségünk; csak tiszta vízre és közönséges napvilágra, ami – már megbocsáss – minden drágakőnél többet ér.“
De Lórien messze van. – Samu fölsóhajtott, s odaintett az Ephel Dúath ormai felé, amelyeket csak sejteni lehetett, mert az éjszaka feketéjénél is feketébbek voltak.
Nekivágtak. De alig mentek valamit, Frodó megállt. Egy Fekete Lovas van fölöttünk – mondta. – Érzem. Jobb, ha egy darabig nem moccanunk.
Lekuporodtak egy nagy kő tövébe, és nem is szóltak egy ideig. Majd Frodó megkönnyebbülten föllélegzett. Elment – mondta. Fölálltak, s mindkettőjüknek elkerekedett a szeme a csodálkozástól. Mert bal kéz felől, délre, szürkére váltott az égbolt, s a hegylánc szaggatott gerince sötéten, láthatóan öltött alakot rajta. A hátuk megett egyre világosabb lett. A fény lassan észak felé kúszott. Magasan fenn, az égen csata dúlt. Mordor dagadó felhőit visszaűzte, szélüket rongyosra szaggatta, a gőzt, füstöt fekete hazájába kergette, elsöpörte az eleven világban támadt szél. A komor szemfödél föllibbent széle alatt, mint börtön rácsos ablakán a fakó hajnal, szivárgott be Mordorba a fátyolos fény.
– Nicsak, Frodó uram! – mondta Samu. – Ni! Változik a szél! Valami történt! Nincs minden úgy, ahogy Ő akarja! Ott, a világban fölszakadozik a sötét, amit ő borított rá. Bár látnám, mi folyik ott!
Ez március tizenötödikének hajnala volt, mikor az Anduin völgye fölött a nap a köd fölé szállt, és föltámadt a délnyugati szél. Théoden épp haldoklott Pelennor mezején.
Miközben Frodó és Samu csak állt és nézte, az Ephel Dúath gerincét végig beszegte a fény, s ők egyszerre megpillantottak egy alakot; viharsebesen közeledett, kezdetben csak fekete pöttynek látszott az ormok fölött a csillogó fénycsíkon, de nőtt, nőtt, míg csak mennykőként bele nem csapott a fekete szemfödélbe, s el nem húzott magasan fölöttük. Hosszú, fülsértő kiáltást hallatott, nazgúlhangot; de ez a kiáltás nem keltett bennük semmi félelmet panaszos volt és kétségbeesett; baljós hír a Fekete Toronynak. A Gyűrűlidércek Urát utolérte a végzete.
– Mit mondtam? Hogy történt valami! – kiáltotta Samu. – A háború jól alakul, ezt mondta Sagrat; de Gorbag nem volt benne olyan biztos. És ebben is igaza volt. Most valahogy jobban föstenek a dolgok, Frodó uram. Még most se remélsz semmi jót?
– Hát, nem sokat, Samu – sóhajtott Frodó. – Ez mind a hegyeken túl történt. És mi keletre tartunk, nem nyugatra. És én nagyon-nagyon fáradt vagyok. És a Gyűrű nagyon nehéz, Samu. És én örökké ott látom a szemem előtt, mint valami nagy tűzkereket.
Samu hirtelen támadt jókedve azon nyomban lehervadt. Aggódva nézett a gazdájára és megfogta a kezét. Gyerünk, Frodó uram! – mondta. – Egyvalamit, amit szerettem volna, már megkaptam. Épp csak annyit, hogy segítsen minket, s valahogy mégis veszélyesnek érzem. Menjünk még egy kicsit, aztán majd elheverünk valahol és szundítunk egyet. De egyél egy falatot, egy harapás tündekenyeret: az erőt önt beléd.
Megosztoztak egy ostya lembas-t elrágicsálták, ahogy pergamenszáraz szájukkal tudták, majd továbbvánszorogtak. A fény, bár épp csak hogy szürkült, elég volt, hogy lássák: mélyen bent járnak a völgyben, a hegyek között. Északon szelíden emelkedett a hegyoldal, lent meg a kiszáradt, csonttá aszott folyóágy húzódott. A köves medren túl kitaposott ösvényt láttak, amely a nyugati szirtek lábánál kanyargott. Ha a létezéséről tudnak, már korábban elérhették volna, hisz ez a csapás a nyugati hídfőnél tért le a morguli útról, s hosszú kőbe vágott lépcsősoron ereszkedett le a völgy fenekére. Őrjáratok és futárok jártak rajta, ha sietős volt az útjuk valami kisebb őrállomásra vagy északibb erdőbe, Cirith Ungol és Vasgádoros. Carach Angren vas állkapcsa közt.
A hobbitok számára veszélyes ösvény volt, de sietniük kellett, s Frodó különben is úgy érezte, képtelen tovább kínlódni a Morgai úttalan kőrengetegében és vízmosásai közt. S úgy vélte, üldözőik éppen arra számítanak legkevésbé, hogy ők észak felé tartanak. Legalaposabban és legelőször nyilván a síkságra vezető utakat, a nyugatra nyíló hágót ellenőrzik. Csak jussanak el a Toronytól minél északabbra, akkor majd keres valami keletre vezető ösvényt, mely elvezeti őket útjuk utolsó és legkeservesebb szakagzára. Így hát átvágtak a köves folyóágyon, rátértek az ork-ösvényre, s egy darabig azon haladtak. A szirtek, bal kéz felől, fölébük hajlottak, így hát föntről nem lehetett látni őket; de az ösvény egyre kanyargott, s ők minden kanyarban óvatosan megragadták kardjuk markolatát.
A fény nem erősödött tovább, mert az Orodruin most is gőzfelhőket böfögött s lövellt a magasba, szél ellen, s ezek följebb-följebb szálltak, míg csak fölébe nem kerültek a szélnek, ott szétterültek, mérhetetlenül nagy mennyezetet alkottak, amelynek központi pillére a homályból szökött föl a látóhatáron túlról. Már több mint egy órája baktattak, mikor egy hang megtorpantotta őket. Vízcsobogás. Bal kéz felől, egy vízmosásból, mely olyan keskeny és szegélye olyan éles volt, mintha baltával hasították volna kőbe, víz csöpögött: tán napsütötte tengereken összegyűlt felhők szerencsétlenségére épp a Fekete Föld falai fölött lecsapódott édesvizének utolsó, a föld alatt haszontalanul vándorló maradéka. Itt csurgott ki a kőből, picinyke csertnelyt alkotva folyt át az ösvényen, s fordult délre, hogy hamarosan elvesszen a holt kövek között.
Samu odaugrott. – Csak még egyszer találkozzam az Úrnővel – kiáltotta –, ezt megmondom neki. Fény, most meg víz! – Aztán elhallgatott. – Hadd igyam először én, Frodó uram – mondta.
– Jó, de van ott hely kettőnknek is.
– Nem azért – felelte Samu. – Hanem mert hátha mérgező, vagy mert valami olyan baja van, ami hamar megmutatkozik, és inkább már én, mint te, ugye érted?
– Értem. De azt hiszem, mégiscsak együtt kellene szerencsét próbálnunk, Samu; áldást vagy átkot. De mindenesetre vigyázzunk: hátha nagyon hideg.
A víz hideg volt, de nem jeges, s az íze kellemetlen kesernyés is, olajos is, vagy legalábbis odahaza azt mondták volna. Itt azonban jónál is jobb volt, félelmet, józanságot legyőzően jó. Teleitták magukat, és Samu megtöltötte a kulacsát. Frodó megkönnyebbült; több mérföldet gyalogolt, míg csak a ki nem szélesedett út, s a szélén a nyers kőfal arról nem árulkodott, hogy újabb ork-erődhöz közelednek.
– Itt kell letérnünk az útról, Samu – mondta Frodó. Fölsóhajtott, egy pillantást vetett a komor hegyvonulatra a völgy túloldalán. – Még épp annyi erőm maradt, hogy keressünk odafönt valami zugot. Aztán pihennem kell egy kicsit.
A folyó medre itt valamivel az ösvény alatt húzódott. Lemásztak hát, és elindultak, át a medren. Meglepetésükre fekete pocsolyákra leltek, amelyeket fentről csörgedező gyér vizű erecskék tápláltak. A nyugati hegyek alján, a külső szélén, Mordor haldokló föld volt, de még nem teljesen halott. És itt még növényzetet is találtak, durva, torz, szomorú, életükért küzdő zöld növényeket. A Morgai vízmosásaiban, a túloldalon, kövekbe kapaszkodó, csenevész gyalogbokrokat, durva szálú, szürke sziklával birkózó fűcsomókat, a köveket belepő aszott zuzmót; s mindenütt görcsös, kusza, elterpeszkedő tüskebokrokat. Némelyiknek hosszú, hegyes tüskéi voltak, némelyiknek kampós tövisei, élesek, mint a kés. Tavaszi, aszott levelek csüngtek róluk, surrogtak-zörögtek a szomorú szélben, de féregrágta rügyeik csak most nyiladoztak. Szürke vagy sötétbarna, vagy éppen fekete, s mint az orkok, vörös foltot viselő legyek röpködtek és csíptek; a cserjés fölött éhes szúnyogok felhői táncoltak-kavarogtak.
– Az ork-ruha itt semmit nem ér – mondta Samu, miközben vadul csapkodott maga körül. – Inkább orkirhám lenne!
Végül aztán Frodó nem bírta tovább. Még fölkapaszkodtak egy keskeny, nem nagyon meredek vízmosáson, de attól még messze voltak, hogy akárcsak meglássák is az utolsó, fűrészfogú hegygerincet. – Le kell pihennem, Samu – mondta Frodó –, s ha tudok, aludnom egyet. – Körülnézett a sivár tájon, de egy zugot nem látott, ahová akár egy állat is bekúszhatott volna. Végül fáradtan bekucorodott a tüskebokrok függönye mögé, amely egy alacsony szikláról csüngött alá.
Üldögéltek, s ettek, ami volt: a kincset érő lembas-t eltették nehezebb időkre, inkább azt ették, ami Faramir útravalójából Samu batyujában még megmaradt: némi szárított gyümölcsöt, egy-egy szeletke pácolt húst, s utána egy-egy korty vizet. A völgy tócsáiból ittak ugyan, de megint csak megszomjaztak. Mordor levegője valahogy kesernyés volt, és kiszárította a szájukat. Mikor Samu a vízre gondolt, még az ő reményre hajló lelke is megrendült. A Morgain túl Gorgoroth iszonyú síkságán kellett átvágniuk.
– Akkor aludj most először te, Frodó uram – mondta. – Megint sötétedik. Azt hiszem, a nap vége felé járunk. Frodó fölsóhajtott, s mielőtt még Samu végigmondta volna, már aludt is. Samu küzdött a fáradtsággal, fogta Frodó kezét, el is üldögélt így némán, késő éjszakáig. Aztán, hogy ébren tartsa magát, kikúszott rejtekhelyükről, és körülnézett. Az egész föld mintha alattomos neszekkel lett volna teli, nyikorgással, csikorgással, de sem beszédhangot, sem lábdobogást nem hallott. Nyugaton, magasan az Ephel Dúath fölött fakószürke volt az égbolt. És Samu látta, hogy egy hegyes sziklacsúcs fölött, magasan fönn, a felhőrongyok közül fehér csillag kandikál ki egy pillanata. Szépsége szíven ütötte, ahogy a meggyalázott földről föltekintett; visszatért belé a remény. Mert mint tiszta és hideg fénysugár döfött belé a gondolat, hogy a Homály végső soron csak múló kicsiség: a fény és a szépség túl van azon, hogy elérhetné. Éneke a Toronyban inkább a dac, mint a remény jele volt; hisz akkor önmagára gondolt. De most egy pillanatra leszakadt róla a maga, sőt a gazdája sorsa miatt érzett aggodalom. Visszakúszott az ágak alá, odaheveredett Frodó oldalára, s minden félelmet félretéve mély és zavartalan álomba merült.
Egyszerre ébredtek, kéz a kézben, Samu majdhogynem friss lett, új napra kész; de Frodó felsóhajtott. Álma szorongós volt: tűzzel álmodott, ébredése nem hozott enyhülést. Az alvás azért segített rajta valamit; erősebb lett, könnyebben vitte a terhét újabb egynapi járóföldre. Nem tudták, hány óra, azt sem, hogy mennyit alhattak; de ettek egy falatot, ittak egy kortyot, s továbbmentek a vízmosáson, amíg csak ki nem bukkantak egy kőszakadással borított meredek hegyoldalon. Itt már minden, ami élt, föladta a harcot; a Morgai csúcsain nem nőtt fű; csupaszok voltak, szaggatottak és simák, mint a pala.
Sok ide-oda járkálás és keresgélés árán találtak végre egy utat, ahol föl tudtak mászni; az utolsó néhány száz lábnyit azonban már négykézláb tették meg. Végül két fekete kőszirt közt egy hasadékhoz értek, s ahogy átmentek rajta, ott találták magukat Mordor legbelső kerítésének szegélyén. Alattuk, vagy ezerötszáz lábnyi meredek sziklafal alján, a belső síkság nyúlt el, s veszett a formátlan homályba.
Még mindig messze, vagy negyvenmérföldnyire, ott látták a Végzet Hegyét, lába hamuban nyugodott, kúpja magasra szökött, bűzös fejét felhő övezte. Tüze most elhomályosult, parázslott álmában, fenyegető volt és veszedelmes, mint a szunnyadó vadállat. Mögötte roppant homály lebegett, baljós, akár a viharfelhő, Barad-dűr messze északra, a Hamuhegyig visszaszorított fátyola. A Fekete Hatalom mély gondba merült, a Szem befelé fordult, kételyt ébresztő, veszélyt jelző híreken töprengett: egy fényes kardon, egy szigorú és királyi arcon, amit színről színre látott, s így egy darabig nem is gondolt mással; s roppant várát, Kaputól Kapuig s Toronytól Toronyig komor homály borította.
Frodó és Samu undorral vegyes csodálattal bámulta e gyűlöletes földet. Közöttük és a füstölgő hegy között, a hegy körül északra és délre, halott rommező terült el, kiégett, fulladt kősivatag. Töprengtek, hogy e birodalom ura vajon hogy tartja fenn és táplálja rabszolgáit és hadseregeit? Márpedig voltak hadseregei. Ameddig a szemük ellátott, végig a Morgai lábánál és tovább is, délre, táborok álltak, sátortáborok, rendezett kis katona városok. A legnagyobbak egyike épp ott volt alattuk jobbra. Majd egy mérföldnyire nyúlt ki a lapályra, mint egy roppant hangyaboly, sivár, nyílegyenes utcáit kunyhók, hosszú, seszínű, alacsony házak szegélyezték, s körülötte nyüzsgött a nép; a táborból széles út vezetett délkeletre, a morguli útra, s az úton több sorban is kis fekete alakok vonultak sietősen.
– Ez csöppet se tetszik nekem – mondta Samu. – Úgy is mondhatnám, elég reménytelen… attól eltekintve, hogy ahol ennyi nép összegyűlik, ott kútnak és víznek is kell lennie, élelemről nem is beszélve. S ezek itt emberek, nem orkok, ha a szemem nem csal.
Sem ő, sem Frodó nem tudott azokról a nagy, rabszolgák művelte mezőkről, amelyek e roppant birodalom déli szegélyén húzódtak, túl a hegy gőzein, a szomorú és fekete vizű Núrnen-tó partján; sem azokról a nagy utakról, amelyek északra és keletre vezettek az adófizető országokba, ahonnét a Torony katonái, hosszú szekérsorokon hordták az árut, a zsákmányt és a rabszolgákat. Itt, az északi vidéken, a bányák és kohók találtak helyet, és a régen kitervelt háború raktárai; itt gyűjtötte össze a Fekete Hatalom sakkbábukként mozgatott hadait. Első hadmozdulatait, hogy erejét éreztesse, nyugati határvonalain hajtotta végre, észak és dél felé. Pillanatnyilag épp visszavonta seregeit, és új hadakat állított fel Cirith Gorgor körül, hogy azokkal csapjon le, bosszúból. S ha többek közt az volt a célja, hogy minden támadástól megvédje a Hegyet, ennek érdekében is aligha tehetett volna többet.
– Ámbár folytatta Samu –, akármennyi enni- és innivalójuk van, mi ahhoz nemigen juthatunk hozzá. Mert én nem látok semmiféle utat lefelé. S még ha leérünk is, azon az ellenségtől nyüzsgő nyílt vidéken aligha jutunk keresztül.
– Akkor is meg kell próbálnunk – mondta Frodó. Nem rosszabb, mint vártam. Sose reméltem, hogy átjutunk. És most se látok reményt rá. De akkor is meg kell tennem, ami tőlem telik. Most az a dolgom, hogy amíg csak lehet, elkerüljem a fogságba esést. Így hát, azt hiszem, tovább kell mennünk észak felé, hadd lássuk, mi a helyzet ott, ahol a nyílt síkság a legkeskenyebb.
– Gondolom, ugyanez – vélte Samu. – Ahol keskenyebb, ott az emberek is, orkok is sűrűbben vannak. Majd meglátod, Frodó uram.
– Ha odáig eljutunk, biztos, hogy meg – mondta Frodó, és elfordult.
Hamarosan rájöttek, hogy lehetetlen megmaradniuk a Morgai gerincén, vagy legalábbis a gerinc közelében, ahol nemhogy út nincsen, de a haladást unos-untalan mély szakadékok gátolják. Végül hát kénytelenek voltak visszamenni a vízmosáson, ahol fölkapaszkodtak, megint csak a völgyben keresni utat. Keserves egy út volt, mert nem mertek átvágni a túloldalra, a nyugati oldalon húzódó ösvényre. Egykét mérföldnyire, ahogy behúzódtak egy nagy kő lábánál a mélyedésbe, megpillantották az orkerődöt, amiről eddig is sejtették, hogy ott van a közelükben: a falat, a kőkunyhók csoportját egy barlang feketén ásító szájánál. Mozgást nem észleltek, de akkor is óvatosan osontak tovább, amennyire csak lehetett a tüskebokrok közt, amelyek egészen odáig sűrűn benőtték a meder mindkét partját.
Talán két-három mérföldnyire mentek tovább, az ork-erőd teljesen eltűnt a szemük elől, s épp mikor kezdtek már szabadabban lélegezni, harsány és durva ork-hangok ütötték meg a fülüket. Azonnal besurrantak a satnya bokrok sűrűjébe. A hangok közeledtek. Egyszer csak két ork bukkant fel a szemük előtt. Egyik-az íjas-rongyos barna ruhában; ez a kisebb termetű, fekete bőrű fajtából való volt, az orra lika tág és szimatoló. A másik nagy, harcos ork, mint Sagrat csapatának tagjai. Ez a sisakján a Szem jelét viselte. Ennek is íj volt a hátán, s a kezében kurta, széles levelű lándzsa. Szokás szerint civakodtak, s mint hogy nem tartoztak azonos fajtához, a Közös Nyelvet használták, a maguk módján.
Alig voltak húszlépésnyire a hobbitok búvóhelyétől, mikor a kicsi ork megállt. – Nem! – acsargott. – Én hazamegyek. – A völgy túlfelére, az ork-táborra mutatott. Semmi értelme, hogy tovább is koptassam az orrom a köveken. Mondom, hogy nem maradt semmi nyom. Mikor rád hallgattam, elvesztettem a szagot. Az fölfelé vezetett a hegyekbe, és nem a völgybe, mondom.
– No, kis szaglászok, ti sem vagytok jók semmire mondta a nagy ork. – Többet ér a szemem, mint a ti taknyos orrotok.
– No és, mit látsz vele? – vicsorgott a másik. – A fenébe is, még azt se tudod, kit keresel.
– Kitehet róla? – mondta a katona. – Én nem. A parancs fentről jött. Először azt mondták, egy csillogó páncélos, nagy tündét, aztán valamiféle törpöt, aztán egy horda lázadó uruk-hait; de lehet, hogy mindet egyszerre.
– Hh! – mondta a nyomolvasó. – Elvesztették a fejüket, az az igazság. És a fejesek közül néhányan a bőrüket is elveszítik, azt hiszem, ha igaz, amit hallok: a Tornyon rajtaütöttek, közületek is ottmaradt pár száz, és a rab meglógott. Ha ti, harcosok, így folytatjátok, nem csoda, hogy a csatából rossz hírek jönnek.
– Ki mondja, hogy rossz hírek? – ordította a katona. – Hh! Ki mondja, hogy nem?
– Ez rohadt lázadó beszéd, és kitömlek, ha be nem fogod a pofád, hallod?
– Jó, jó – szájalt a nyomolvasó. – Akkor nem mondok semmit, csak gondolok. De mi köze ehhez az egészhez annak a hártyás kezű sanda fekete békának?
– Nem tudom. Lehet, hogy semmi. De nem jár jóban, hogy itt szaglászik, azt lefogadom. Vesszen meg! Amint parancs jött, hogy állítsuk elő, élve és gyorsan, már meg is lépett.
– Hát remélem, hogy elkapják és móresre tanítják morgott a nyomolvasó. – Ő kavarta meg a szagokat odafent, elcsórta az eldobott páncélinget, s körös-körül mindent összetaposott, mielőtt még odaértem volna.
– Sikerült valahogy megmentenie a bőrét – mondta a katona. – Mikor még nem tudtam, hogy igényt tartanak rá, rálőttem szép szabályosan, ötvenlépésről, eltaláltam a háta közepit; mégis elszaladt.
– A fenébe is! Elhibáztad! – mondta a nyomolvasó. Először mellé lőttél, aztán nem érted utol, aztán rossz nyomolvasókat hívtál. Elegem van belőled. – Otthagyta faképnél.
– Jössz vissza! – ordított a katona. – Följelentelek! 
– Kinek? A drágalátos Sagratodnak? Ő már nem lesz kapitány.
– Megadom a nevedet és számodat a nazgűloknak mondta a katona, és hangja sziszegéssé torzult. – Most azok közül őrzi egy a Tornyot.
A másik megállt, s hangja megtelt félelemmel és haraggal. – Te rohadék kétbalkezes spicli! – ordította. A dolgodat azt nem érted, még a fajtádhoz sem húzol! Menj a mocsok Vijjogóidhoz, aztán csak fagyasszák meg a húsodat! Ha előbb még el nem kapja őket az Ellenség. Az elsőt már elkapták, úgy hallom, s remélem, igaz a hír.
A nagy ork, lándzsával a kezében utánaugrott. De a nyomolvasó beszökkent egy kő mögé, nyilat eresztett a másik szemébe, az elzuhant, az első meg lélekszakadva rohant át a völgyön, s tűnt el szem elől.
A hobbitok egy darabig csak ültek és hallgattak. Végül Samu moccant meg először. – Nem mondom, szép lövés! – mondta. – Ha ez a meleg barátság egész Mordorban elharapódzik, megoldják a fele gondunkat.
– Csöndesen, Samu – suttogott Frodó. – Lehet a közelben több is. Hajszálon múlt, hogy megúsztuk, s a hajsza nagyobb, mint hittük. De hát Mordorban ez a szellem, Samu; s elharapódzott már minden zugában. Az orkok mindig így viselkednek, ha maguk közt vannak, legalábbis ez járja róluk. Ehhez azonban sok reményt nem fűzhetsz. Minket még jobban gyűlölnek, mindig és minden körülmények között. Ha ezek ketten meglátnak, felfüggesztették volna minden vitájukat, amíg meg nem ölnek.
Hosszan hallgattak. A csöndet megint Samu törte meg, ezúttal suttogva. – Hallottad, mit beszéltek arról a hártyás kezű sanda fekete békáról? Én megmondtam, Frodó uram, hogy Gollam él, ugye, hogy meg?
– Meg. Emlékszem. És csodálkoztam is, honnan tudod – mondta Frodó. – Nohát, gyerünk! Bár, azt hiszem, okosabb lenne, ha nem mozdulnánk ki innét, amíg teljesen be nem sötétedik. Addig meg mondd el, honnan tudtál meg mindent, ami történt. Ha nyugodtan el tudod mesélni.
– Megpróbálom – mondta Samu –, bár ha eszembe jut az a büdös csibész, úgy méregbe jövök, hogy ordítani tudnék.
A hobbitok ott ültek a tüskebokor oltalmában, s közluen Mordor komor félhomálya lassan mély és csillagtalan éjszakává feketült; Samu elsuttogta Frodónak mindazt, amit Gollam álnokságáról tudott, beszélt az iszonyú Banyapókról, elmondta az orkokkal esett kalandjait. Mikor a végére ért, Frodó egy szót sem szólt, csak megfogta és megszorította Samu kezét. Végül megmoccant.
– Nos – mondta –, azt hiszem, végül mégis tovább kell mennünk. Csak tudnám, mikor kapnak el, és ér véget ez a hiábavaló kínlódás, bujkálás. – Fölállt. – Sötét van, de az Úrnő üvegcséjét nem használhatjuk. Most vigyázz rá te, Samu, énhelyettem. Én nem tudom, hol tartsam, ha csak a kezemben nem, de ebben a vaksötétben mindkét kezemre szükségem van. Fullánkot meg neked adom. Van egy ork-késem, de nem hiszem, hogy még egyszer vagdalkoznom kellene.
Így éjszaka nehéz volt és veszedelmes az úttalan tájon előrejutniuk; de a két hobbit lassan, veszkődve mégiscsak órák hosszat botorkált észak felé a köves völgy keleti szegélyén. Mikor a nyugati magaslatok fölé újra fölkúszott a szürke fény, jóval azután, hogy valahol messze fölkelt a nap, megint elrejtőztek, s felváltva aludtak egy kicsit. Ha Samura került az ébrenlét sora, egyre az élelmükön járt az esze. Végül aztán, mikor Frodó magától fölébredt, és javasolta, hogy egyenek és menjenek tovább, kibökte a kérdést, ami legjobban nyomta a bögyét:
– Már megbocsáss, Frodó uram – mondta –, van valami fogalmad róla, hogy meddig kell eljutnunk még?
– Nincs. Magam sem tudom pontosan, Samu – felelt Frodó. – Völgyzugolyban, indulás előtt mutattak nekem egy Mordorról készült térképet, amit még azelőtt rajzoltak, hogy Szauron visszatért volna; de már erre is csak halványan emlékszem. Még a legjobban arra, hogy északon volt egy pont, ahol a nyugati és az északi hegyvonulat nyúlványa majdnem összeér. Legalább hatvanmérföldnyire a hídtól, a Torony mellől. Az tán alkalmas rá, hogy ott vágjunk át. Persze, ha odamegyünk, ott még messzebb leszünk a hegytől, mint itt, gondolom, vagy hatvanmérföldnyire. Mert úgy számítom, most harminchat mérföldnyire lehetünk a hídtól, észak felé. Ha minden jól megy, akkor is jó egy hét, amíg a hegyet elérem. S attól tartok, Samu, hogy a teher egyre nő, s ahogy közelebb érünk, egyre lassul a léptem.
Samu fölsóhajtott. – Pontosan ettől féltem – mondta. – Nos, Frodó uram, kénytelenek leszünk ezentúl kevesebbet enni, hogy a vízről ne is szóljak, vagy egy kicsit megnyújtani a lépteinket, legalábbis amíg itt járunk a völgyben. Az útravalónkból már csak egy alkalomra telik, aztán már nincs más, csak tünde-kenyér.
– Majd megpróbálok kilépni, Samu – mondta Frodó, és mély lélegzetet vett. – Gyerünk hát! Kezdjük meg a mai menetet!
Még nem volt egészen sötét. Csak baktattak, bele az éjszakába. Fáradt botorkálással teltek az órák, pihenni ha nagy ritkán megálltak. S amint a homály-szemfödél szegélyén fölbukkant a szürke fény, megint csak elbújtak egy kiálló szikla sötét árnyékába.
A fény lassan erősödött, míg már világosabb nem lett, mint eddig bármikor. A friss nyugati szél most magasra hajtotta Mordor gőzeit. A hobbitok hamarosan mérföldekre elláttak, s ki tudták venni, hogy milyen táj veszi őket körül. A vályú a hegyek és a Morgai között, ahogy feljebb hágott, egyre sekélyedett, s a belső gerinc a végén már alig volt több, mint az Ephel Dúath meredek oldalának párkánya: de keletre, Gorgoroth felé változatlanul meredeken lejtett. Előttük a meder néhány töredezett lépcsőfokban ért véget; mert a fő hegyvonulatból itt magas és csupasz kősarkantyú nyúlt ki kelet felé, s zárta el, mint egy fal. Az északon húzódó szürke és ködös Ered Lithui felől hosszú kar nyúlt elébe: a kettőt keskeny szurdok választotta el: a Carach Angren, a Vasgádoros, amelyen túl Udűn mély medencéje terült el. Ott, a Morannonon túl, vájták Mordor rabszolgái az alagutakat, mély fegyvertárakat, földjük Fekete Kapujának védelmére, s ott gyűjtötte össze nagy sietve Uruk hatalmas seregeit a Nyugat kapitányainak támadásai ellen. A két hegynyúlványon tornyok és erődök álltak, őrtüzek égtek; a nyílást meg földsánc zárta el, előtte mély árok, s ezen egyetlen híd vezetett át.
Pár mérföldnyire észak felé, ahol a nyugati nyúlvány a fővonulatról leágazott, Durthang ódon kastélya állt most a számtalan ork-erőd egyike, amellyel az Udűn medencéje teli volt. A kastélyból, amint azt az egyre erősödő fényben látni lehetett, kanyargós út vezetett le, s alig egykét mérföldnyire onnét, ahol a hobbitok hevertek, elkanyarodott keletnek, majd a sziklanyúlvány oldalába vágott párkányon leereszkedett a lapályra s tovább vitt Vasgádoros felé.
A hobbitok innét kitekintve úgy látták, hogy északra vezető útjuk teljességgel haszontalan. Jobb kéz felé, a homály és füst borította lapályon nem láttak semmit, se tábort, se vonuló csapatokat; de az egész vidék fölött éberen őrködött Carach Angren.
– Zsákutcába értünk, Samu – mondta Frodó. – Ha továbbmegyünk, előbb-utóbb egy ork-őrtoronyba ütközünk, márpedig más utunk nincs, csak az, ami onnét ereszkedik le. Hacsak vissza nem fordulunk. Se fölmászni nyugatnak, se leereszkedni keletnek nem tudunk.
– Akkor az úton kell végigmennünk, Frodó uram mondta Samu. – Próbára kell tennünk a szerencsénket, ha ugyan Mordorban létezik szerencse. Föl is adhatnánk magunkat, vissza is fordulhatnánk, de ugyanúgy tovább is mehetünk. Az élelmünk úgyse tart ki. De akkor már inkább gyerünk!
– Jól van, Samu – mondta Frodó. – Vezess most te! Amíg még futja a reménységedből. Az enyim már elfogyott. És sietni sem tudok. Csak baktatni a te nyomodban.
– De mielőtt még tovább baktatnánk, enned és aludnod kell, Frodó uram. Tessék, egyél.
Megitatta Frodót, és adott neki egy ostya útikenyeret, aztán összehajtogatta a köpönyegét, vánkosul, hogy Frodónak legyen mire a fejét lehajtania. Frodó ahhoz is fáradt volt, hogy tiltakozzék, Samu meg nem mondta meg neki, hogy most itta meg a vizük utolsó cseppjeit, s hogy nemcsak a maga, de még az ő lembas-részét is megette. Mikor Frodó elaludt, Samu fölébe hajolt és hallgatta a lélegzését, nézte az arcát. Kiaszott, mély árkok szántották. de így álmában derűs volt, és nyoma sem látszott rajta semmi félelemnek. – Hát igen, gazdám! – dünnyögte Samu. – Most itt kell hagyjalak egy kis időre, és rá kell hogy bízzalak a szerencsédre. Muszáj vizet kerítenem, különben nincs tovább.
Kikúszott a kő alól, s sziklától szikláig szökkent, hobbitnál szokatlan óvatossággal, lement a mederhez, követte egy darabon fölfelé északnak, amíg oda nem ért a lépcsőfokokhoz, amelyeken, nem kétséges, valamikor egy kis vízesés szökdécselt le. Most minden száraznak és némának tetszett; de Samu nem volt hajlandó kétségbeesni, lehajolt, fűlelt, amíg nagy örömére meg nem hallotta, hogy valahol víz csobog. Följebb mászott pár lépcsőfokkal, s pici fekete erecskére lelt, mely a hegyoldalból szivárgott elő, csöpp tócsát alkotott, majd továbbcsordult és elveszett a csupasz kövek alatt.
Samu megízlelte a vizet, és elég jónak találta. Majd ivott egy nagyot, megtöltötte a kulacsát, és visszafordult. Egy fekete alakon – vagy árnyékon – akadt meg a szeme, amely a kövek közt szökdécselve Frodó fekhelye felé tarott. Ajkába harapott, hogy kiáltását elfojtsa, s kőről kőre ugrálva rohanvást indult visszafelé. Akit látott, óvatos jószág volt, látni is alig lehetett, de Samunak nemigen volt kétsége a kiléte felől: alig várta már, hogy elkapja a nyakát. De az meghallotta, hogy közeledik, és gyorsan elillant. Samu úgy vélte, még látja egy futó pillanatra, amint visszanéz a keletre néző sziklafal pereméről, aztán lebukik bs eltűnik szem elől.
– Hát most se hagyott cserben a szerencsém – dünynyögte Samu –, de akkor is hajszálon múlt! Nem elég, hogy ezrével nyüzsögnek az orkok, most még ez a büdös csirkefogó is itt szaglászik! Bár lőtték volna le! – Leült Frodó mellé, de nem ébresztette föl; ő maga azonban nem mert elaludni, mikor érezte, hogy képtelen nyitva tartani a szemét, s tovább már hiába küszködik, hogy ébren maradjon, gyöngéden fölkeltette Frodót.
– Sajna, megint itt tekereg az a Gollam, Frodó uram – mondta. – Vagy ha nem ő, akkor kettő van belőle. E1mentem vizet keríteni, s épp mikor jöttem volna vissza, láttam, hogy itt szaglászik. Azt hiszem, nem biztonságos, ha egyszerre alszunk, ne haragudj hát, de nekem már leragad a szemem.
– Az ég áldjon meg, Samu! – mondta Frodó. – Feküdj le, és aludj egyet. Ha meg már választanom kell, hát inkább Gollam, mint az orkok. Ő legalább nem fog a kezükre adni... hacsak őt is el nem kapják.
– Épp csak hogy megöl és kirabol a saját szakállára morgott Samu. – Tartsd nyitva a szemed, Frodó uram! ltt egy teli kulacs víz. Igyál. Van hol megtöltenünk, ha továbbmegyünk. – S már el is nyomta az álom.
Mikor fölébredt, már fakult a fény. Frodó hátát a sziklának vetve ült, de aludt. A kulacs kiürült. Gollamnak se híre, se hamva.
Visszatért a Mordor-sötétség, izzottak az őrtüzek az ormokon ádáz-vörösen, mikor a hobbitok nekiindultak útjuk legveszélyesebb szakaszának. Fölmentek a csöpp kis forráshoz, onnét fáradtan fölkapaszkodtak az útra, oda, ahol keletre fordul, a húszmérföldnyire lévő Vasgádoros felé. Az út nem volt széles, se fal, se mellvéd nem húzódott a szélén, s ahogy továbbhaladt, egyre csak mélyült mellette a szakadék. Nem hallottak mozgást, s miután hallgatóztak egy darabig, egyenletes léptekkel elindultak kelet felé.
Miután vagy tizenkét mérföldet megtettek, megálltak. Az út, valamivel a hátuk megett, kissé elkanyarodott északnak, s az útszakaszt, amit éppen megtettek, innét nem látták be. Ez végzetesnek bizonyult. Pihentek néhány percig, aztán újra elindultak, de alig jutottak tovább néhány lépésnél, amikor a néma csöndet épp az a hang törte meg, amitől mindvégig a legjobban féltek: menetelő lábak dobogása. Még elég messze, a hátuk mögött, de ha visszatekintettek, már látták a fáklyák pislogását az útkanyarban, nem egész egy mérföldnyire, s a fáklyák gyorsan közeledtek; túlságosan gyorsan, hogy Frodó el tudott volna futni előlük.
– Ettől féltem, Samu – mondta Frodó. – Megbíztunk a szerencsénkben, s lám, most cserbenhagyott. Csapdába estünk. – Kétségbeesetten nézett fel a sziklára, amit az egykori útépítők több embermagasságnyira simára faragtak. Aztán átszaladt az út másik oldalára, és lenézett a homályos szakadékba. – Végül hát csapdába estünk! – mondta. Lerogyott a sziklafal tövébe, és lehorgasztotta a fejét.
– Hát úgy fest – mondta Samu. – Mást nem tehetünk, várjunk, aztán majd meglátjuk. – Ezzel maga is leült Frodó mellé a szirt árnyékába.
Nem kellett soká várniuk. Az orkok ugyancsak igyekeztek. Akik elöl jöttek, kezükben fáklyát tartottak. S csak jöttek, jöttek, a sötétben a veres fények egyre nagyobbra nőttek. Most már Samu is lehorgasztotta a fejét, azt remélte, így sötétben marad az arca, ha a fáklyák odaérnek. Maguk elé tartották a pajzsukat, hogy a lábukat elfedje.
– Hátha nagyon sietős az útjuk, továbbmennek és békén hagynak két fáradt katonát! – gondolta Samu.
Már úgy látszott, igaza lesz. Az elöl menetelő orkok nagyokat léptek, ziháltak, leszegték a fejüket. Valami kisebb fajtához tartoztak, amelyet akarata ellenére hajszoltak a Fekete Úr háborúiba; másra se vágytak, mint hogy a menetnek vége legyen és a korbácstól szabaduljanak. Mellettük két nagy és ádáz uruk rohangált felalá, csattogtatta a korbácsot és ordítozott. Sor sor után vonult el a két hobbit előtt, s az árulkodó fáklyafény már messze előttük járt. Samu visszafojtotta a lélegzetét. A menetnek már több mint a fele elvonult. Ekkor az egyik rabszolgahajcsár megpillantotta az út szélén a két alakot. Odacsapott az ostorával, és rájuk ordított: – Hé, ti! Föl! – Ők nem feleltek, mire egy ordítással az egész menetet megállította.
– Gyerünk, tetvek! – kiáltotta. – Nincs időnk csoszogni! – Feléjük lépett, s még a homályban is fölismerte pajzsukon a rajzot.
– Megszökni, mi? – vicsorgott. – Az jár az eszetekben? Már tegnap este óta bent kellene lennetek Udűnban. Tudjátok ti azt jól. Föl, és be a sorba, különben megkérdem a számotokat és följelentelek!
Föltápászkodtak, s leszegett fejjel, sántikálva, mint akinek föltört a lába, elindultak a sor vége felé. – Nem a végére! – ordított a hajcsár. – Három sorral előbbre! És ott maradiatok, különben nézhetitek magatokat, ha visszajövök! – Odacsördített szíjostorával a fejük fölé, s egy újabb csördítéssel elindította a menetet, s az szapora ügetéssel nekilódult.
Ez szegény Samunak is elég nehezére esett, amilyen fáradt volt, Frodónak meg valósággal kínszenvedés, sőt hamarosan lidércnyomás. Összeharapta a fogát, megpróbált nem gondolni semmire, úgy küszködött tovább. Fojtogatta az izzadó orkok bűze, s már tátogott a szomjúságtól. De csak mentek, mentek, s ő megfeszítette az akaratát, hogy visszatartsa a lélegzetét és mozgásban tartsa a lábát; arra meg gondolni sem mert, hogy hova és milyen gonosz végre tart. Semmi remény rá, hogy észrevétlen kilépjen a sorból. Az ork-hajcsár újra meg újra hátramaradt és gúnyolódott velük.
– Tessék! – röhögött, és odacsapott a lábukra. -Ahol ostor, ott akarat. Kitartás! Most kaptok egy kis frissítőt, épp csak annyit, hogy a bőrötök majd elviselje a korbácsot, ami a késésért jár. Az majd jót tesz nektek. Tán nem tudjátok, hogy háború van?
Már több mérföldet megtettek, az út egy hosszú lejtőn végre lefelé kanyarodott, a lapályra, amikor Frodó ereje végére ért, s akarata megingott. Megtántorodott, botladozni kezdett. Samu kétségbeesve kapta el, hogy segítsen neki, bár érezte, hogy maga is alig bírja már a tempót. Tudta, hogy bármelyik pillanatban bekövetkezhet a vég: gazdája elájul, összeesik, fölfedezik a kilétüket, s minden keserves erőfeszítésük hiábavaló. – De legalább ezt az ördög rabszolgahajcsárt elintézem – gondolta.
Már épp a kardja markolatához nyúlt, mikor segítségükre jött a véletlen. Lent jártak a lapályon, s Udűn bejáratához közeledtek. Nem messze előttük, az Udűn kapujához vezető híd fejénél, az út két másik, délről és Baraddűrból érkező úttal találkozott. Mindkettőn csapatok vonultak; Aragorn seregének közeledtére a Fekete Úr sietve északra vonta az erőit. Így esett, hogy több csapat is összetalálkozott az útkeresztezésnél, a sötétben, a falon égő őrtüzek fénykörén kívül. Minthogy mindegyik elsőként szeretett volna belépni a kapun, hogy mielőbb megpihenjen a menet végén, elkezdődött a tülekedés, átkozódás. A hajcsárok hiába ordítoztak és csattogtatták ostorukat, kitört a verekedés, és itt is, ott is kardot rántottak. Egy Baraddűrból jött nehézfegyverzetű uruk-csapat megrohanta a Durthangból jött csapatot, s teljessé vált a zűrzavar.
Bárhogy szédelgett Samu a fájdalomtól és a fáradtságtól, rögtön megragadta az alkalmat, földre vetette magát és magával rántotta Frodót is. Több ork is keresztül esett rajtuk acsarogva, átkozódva. A hobbitok lassan, négykézláb kimásztak a forgatagból, s végül észrevétlen letértek az útról a túloldalon. Az útnak itt magas kőszegélye volt, hogy a csapatok vezetői éjszaka vagy a ködben tájékozódni tudjanak, s ez több lábnyira nyúlt a nyílt terep szintje fölé.
Emögött húzódtak meg, s hevertek egy ideig mozdulatlanul. Ahhoz sötét volt, hogy menedéket keressenek, ha ugyan került volna itt egyáltalán menedék; de Samu úgy érezte, mégiscsak jó lesz távolabb kerülniük az országúttól, a fáklyák fényköréből.
– Gyerünk, Frodó uram! – súgta. – Még kúszunk egy kicsit, aztán majd lefekhetsz, és moccannod sem kell. Frodó az utolsó kétségbeesett erőfeszítéssel négykézlábra állt, s nagy kínnal elkúszott még vagy húszlépésnyire. Aztán belehuppant egy sekély gödörbe, amely váratlanul megnyílt előtte, s ott elnyúlt, mint a halott.

3. fejezet

A Végzet Hegye

Samu a gazdája fejére borította rongyos ork-köpenyét, aztán mindkettőjüket letakarta a szürke lórieni köpönyeggel; mind e közben a szép országban járt a gondolata, a tündéknél, s azt remélte, hogy az ő kezük szőtte anyag talán elrejti őket a félelemnek e reménytelen rengetegében. Hallotta, hogy elhal a csoszogás és a kiabálás, amint valamennyi csapat bevonult a Vasgádoron. Úgy érezte, ebben a zűrzavarban, a különféle fajtákból verbuvált tarkabarka hadban senki nem fogja hiányolni őket, legalábbis még nem.
Ivott egy kortyot, aztán rávette Frodót, hogy igyék ő is, s mikor az egy kicsit összeszedte magát, egy egész ostya lembas-t adott neki a drága útravalóból. Erőszakkal diktálta belé. Ezután mindketten elnyúltak, oly fáradtan, hogy már nemigen éreztek félelmet sem. Fel-felriadva, nyugtalanul aludtak: kihűlt rajtuk a veríték, nyomták a derekukat a kövek, és dideregtek. Cirith Gorgoron át a Fekete Kapu felől susogva fújt a talaj mentén a hideg és híg északi szél.
Hajnalban megint föltűnt a szürke fény, de lent, a köveken, a Fekete Föld kerítésén belül mintha hidegen. mégis fojtogatóan állt volna a levegő. Samu kikandikált a gödörből. Körös-körül sivár volt a táj, lapos és színtelen. A szomszédos úton semmi sem mozdult. De Samu félt a Vasgádoros falán vigyázó éber szemektől, hisz az alig volt tőlük kétszáz lépésnyire észak felé. Délkeletre, mint egy mozdulatlan távoli árny emelkedett a Hegy. Füstöt köpködött, s míg azokat a füstoszlopokat, amelyek a magasba törtek, fönt elkapta és keletre sodorta a szél, nagy, nehéz. füstfelhők gördültek le az oldalán is és terpeszkedtek el a föld színén. Északkeletre néhány mérföldnyire, a Hamuhegység előhegyei emelkedtek, mint megannyi komor szürke szellem, azokon túl meg a ködös északi hegyvonulat rajzolódott ki távoli felhőként, alig sötétebben, mint a borús ég.
Samu megpróbálta felbecsülni a távolságokat, és eldönteni, hogy merre is induljanak. – Ez megvan jó ötven mérföld – dünnyögte komoran, ahogy a fenyegető hegyet bámulta –, s ahogy Frodó úr érzi magát, az út úgy eltart egy hétig, mint. egy napig. – Megcsóválta a fejét, s miközben töprengett, lassan megfogalmazódott benne egy új és sötét gondolat. Hűséges szívében eddig még soha nem aludt ki hosszú időre a remény, s egészen mostanáig soha nem hagyta ki a számításból a visszautat. Csak most értette meg végre a keserű igazságot: útravalójuk jó esetben épp a célig elég; s ha feladatukat elvégezték, mindennek a végére érnek, ott állnak magukban, fedél nélkül, élelem nélkül a félelmes sivatag kellős közepén. Ahonnét már nincs visszatérés.
– Tehát ez lenne az, amiről kezdettől fogva tudtam, hogy meg kell lennie – gondolta Samu –, az, hogy Frodó utat az utolsó lépésig segítsem, aztán haljak meg vele együtt? Nos, ha ez, akkor is meg kell tennem. De rettentőtn szeretném viszontlátni Morotvát, Csűrös Rozit meg a bátyját, az Öreget és Százszorszépet, meg mindent. Valahogy nem tudom elhinni, hogy Gandalf elküldte volna Frodó urat erre az útra, ha semmi remény, hogy valaha is visszatérjen. Akkor zökkent ki minden a kerékvágásból, mikor lezuhant a mélybe, ott Móriában. Bár ne úgy történt volna. Ő biztos, hogy kitalálna valamit.
De ha meghalt is a remény Samuban, vagy úgy látszott, hogy meghalt, ez is új erő forrása volt. Samu egyszerű hobbit – arca megszigorodott, majdnem elkomorodott, mint ahogy az akarat is megkeményedett benne, s valami bizsergést érzett minden tagjában, mintha épp most változnék át kő- és acéllénnyé, akin sem a kétségbeesés, sem a fáradtság, sem a végük nincs csupasz mérföldek nem vesznek erőt.
Újonnan támadt felelősségtudatában szeme most a közvetlen környékre tévedt, s azon törte a fejét, hogy mi légyen a legközelebbi tennivaló. Mikor egy kicsit kivilágosodott, meglepve látta, hogy ami messziről tágas és jellegtelen síkságnak látszott, az valójában csupa hepehupa és hasadék. Ami azt illeti, Gorgoroth egész lapálya merő ragya volt, csupa mélyedés, mintha még sársivatag korában mennykövek zápora érte volna. E mélyedések legnagyobbjait kőtörmelék gyűrű vette körül, s repedések ágaztak el belőlük minden irányban. Olyan táj volt ez, ahol rejtekhelyről rejtekhelyre osonhat valaki, s csak a legéberebb szem fedezi fel: már persze olyasvalaki, aki elég erős és nem kell sietnie. Mert annak, aki éhes és megviselt, annak, akinek ilyen messzire kellett eljönnie, hogy élete kudarcát megérje, nagyon is rosszat ígérő táj ez.
Samu mindezt végiggondolta, aztán visszament a gazdájához. Nem kellett fölkeltenie. Frodó a hátán feküdt, nyitott szemmel, s a borult eget nézte. – Nos, Frodó uram – mondta Samu. – Körülnéztem és gondolkodtam egy kicsit. Az úton senki, addig kéne tágulnunk innét, amíg még lehet. Képes vagy rá?
– Képes – mondta Frodó. – Muszáj.
Újra nekiindultak, gödörről gödörre másztak, fedezékről fedezékre szökkentek, már amilyen fedezéket éppen találtak, következetesen rézsút, az északi hegyvonulat lába felé. De mindvégig nyomon követte őket a legkeletibb út, amíg csak a hegyek lábánál elkanyarodva bele nem veszett elöl a Fekete Homályba. Az út laposan, szürkén nyúlt a messzeségbe, de sem ember, sem ork nem vonult rajta: mert a Fekete Úr majdnem befejezte erői átcsoportosítását, s még tulajdon birodalmának falain belül is az éjszakára bízta a titkát, mert megijedt a világ ellene fordult szeleitől, s aggasztották a kerítésen átjutott vakmerő kémekről szóló hírek is.
A hobbitok már nagy óvatosan megtettek néhány mérföldet, mikor végre megálltak. Frodó láthatólag alig állt a lábán. Samu látta, hogy így, kúszva, görnyedten, hol lassan követve valami kétes útvonalat, hol rohanvást, nemigen juthat messze.
– Visszamegyek az útra, amíg még világos van, Frodó uram – mondta. – Bízzunk a szerencsénkben! A múltkor majdnem cserbenhagyott, de csak majdnem. Most jól kilépünk, megyünk pár mérföldet, aztán lepihenünk.
Sokkal nagyobb kockázatot vállalt, mint hitte; de Frodó gondolatait lekötötte a terhe és a küzdelem, amit a lelkében vívott, meg aztán csüggedt is volt ahhoz, hogy a veszéllyel törődjék. Kimásztak az országútra, és ott ballagtak, a Fekete Toronyba vezető kegyetlen, kemény úton. De a szerencse nem hagyta cserben őket, s egész nap nem találkoztak senkivel, semmivel; s mikor leszállt az éjszaka, elnyelte őket Mordor sötétje. Az egész földet megülte a közeledő vihar előérzete: mert Aragorn Kapitányai elhagyták a Keresztutat és lángba borították Imlad Morgul gyilkos rétjeit.
Így hát folytatódott a kétségbeesett út: a Gyűrű délre tartott, a Király lobogója északra. A hobbitok számára minden nap, minden mérföld keservesebb volt, mint a megelőző, erejük fogyott, a föld mind gonoszabb lett.
Aztán elkövetkezett az utolsó, iszonyú éjszaka: mire Aragorn Kapitányai elérkeztek az eleven földek végére, a két vándort is utolérte a tehetetlen kétségbeesés. Négy nap telt el azóta, hogy az orkoktól megszöktek, de olyan volt számukra ez a négy nap, mint egy egyre sötétebb álom. Frodó egész nap nem szólt egy szót sem, csak gyalogolt görnyedten, meg-megbotolva, mintha a szeme már nem látta volna az utat. Samu sejtette, hogy minden fájdalmak közt a legkegyetlenebb, a Gyűrű növekvő terhe kínozza, ez a testét lehúzó és lelkét gyötrő súly. Szorongva figyelte, hogy gazdája föl-fölemeli bal kezét, mintha egy ütést akarna elhárítani, vagy hogy összeszűkülő szemét eltakarja a félelmetes Szem elől, amely megpróbál vele farkasszemet nézni. S a jobb keze néha a mellére kúszott, összeszorult, majd lassan, ahogy megint fölülkerekedett benne az akarata, visszahúzta.
Most, hogy újra leszállt az este, Frodó csak üldögélt térdére hajtott fejjel, karja bénán csüngött a földre, tenyere a földön nyugodott, s az ujjai meg-megrándultak. Samu figyelte, míg csak mindkettőjüket el nem rejtette egymás elől az éjszaka. Nem tudta, mit mondjon, nem talált már szót; aztán meg már őt is saját sötét gondolatai kötötték le. Ami őt illeti, bár kimerült és megülte a félelem árnya, még volt némi maradék ereje. A lembas tartotta életben, ha az nincs, már rég lehever és várja a halált. Mert ha nem is lehetett vele jóllakni, és Samunak minduntalan az evésen, közönséges kenyéren, húson járt az esze, a tündék útikenyere, most, hogy csak azon éltek, és mást nem ettek, még több erőt öntött beléjük, mint eddig. Az akaratot táplálta, erőt adott rá, hogy a gyötrelmeket elviseljék, s úrrá legyenek izmaik, lábuk fáradtságán, mely minden halandó lény teherbírásának mértékét meghaladta. De most megint dönteniük kellett. Az úton nem mehettek tovább, az keletnek fordult, a Nagy Homályba, a Hegy viszont ott tornyosult a jobbjukon, majdnem pontosan délre tőlük, s most arra kellett letérniük. De előtte széles, dögletes gőzökkel teli, kopár és hamuval borított sáv terült el.
– Víz! Víz! – motyogott Samu. Megtartóztatta magát, s pergamenszáraz szájában vastagnak és dagadtnak érezte a nyelvét; de akárhogy vigyázott is, már nagyon kevés maradt, talán ha egy fél kulaccsal, s lehet, hogy még több napi gyaloglás áll előttük. Ha nincs merszük az ork-utat követni, már rég elfogyott volna mind. Mert az út mellett, egymástól jó messze, de szabályos távközökben víztartályok álltak, a csapatok használatára, amelyeknek erőltetett menetben kellett átvonulniuk a víztelen területen. Az egyikben Samu talált egy kis maradék vizet, áporodott volt, és az orkok belepancsoltak, de kétségbeesett helyzetükben nem lehettek finnyásak. Ennek is jó egy napja már. És kilátás sincs többre.
Samu végül belefáradt a gondjaiba és elszunnyadt: eltette másnapra a gondot. Mást nem tehetett. Álom és ébrenlét szorongatóan keveredett. Kárörvendő szemek ez hasonlatos fényeket látott, sötét, lopakodó alakokat, vadállatok neszeit hallotta, megkínzottak üvöltését; fölriadt, csak hogy maga körül vaksötétet találjon, üres és fekete világot. Egyszer föl is állt, és amikor riadtan körülnézett, mintha valóban fakó, szemekhez hasonló fénypontokat látott volna, de nyomban kialudtak és eltűntek.
Lassan, mintha csak soha nem akart volna elmúlni, telt a gyűlöletes éjszaka. S az éjszakát követő nappal is homályos volt, mert itt, a Hegy közelében már állandóan ködös volt a levegő, a Homályból meg, a Fekete Torony felől, előkúszott a fátyol, amit Szauron szőtt maga köré. Frodó hanyatt feküdt, moccanni se moccant. Samu megállt mellette, nem akaródzott megszólalnia, de tudta, hogy most rá vár a szó: fel kell korbácsolnia gazdája akaratát az újabb erőfeszítésre. Végül hát lehajolt, megsimogatta gazdája homlokát, s a fülébe súgta:
– Ébredj, uram! Ideje indulnunk.
Frodó úgy riadt fel, mintha harangot kondítottak kolna a füle mellett: fölállt, elnézett dél felé, de mikor szeme megakadt a Hegyen és a sivatagon, megint lekuporodott.
– Nem bírok, Samu – mondta. – Nem bírom el, nagyon nehéz.
Samu még ki sem mondta, máris tudta, hogy hiábavaló, s hogy többet árt vele, mint használ, de szánalmában képtelen volt magában tartani: – Akkor hadd vigyem én egy kicsit, Frodó uram – mondta. – Tudod, hogy szívesen megteszem, amíg az erőmből futja.
Frodó szemében vad fény gyulladt. – Menj innét! Ne érj hozzám! – kiáltotta. – Az enyém, mondom! El innét! Keze a kardja markolatára tévedt. De nyomban megváltozott a hangja. – Nem, nem, Samu – mondta szomorúan.
Meg kell értened. Ez az én terhem, senki más nem tudná elviselni. Már késő, kedves Samu. Nem tudsz segíteni. Már majdnem a hatalmában vagyok. Nem tudok lemondani róla, s ha megpróbálnád erővel elvenni tőlem, eszemet veszteném.
Samu bólintott. – Értem én azt – mondta. – De gondolkodtam, és amondó vagyok, Frodó uram, hogy van nekünk más egyebünk is, ami nélkül jól meglennénk. Mi. ért ne könnyítenénk hát a terhünkön? Most arra megyünk, egyenesen, ameddig csak lehet. – A Hegyre mutatott. – Nincs értelme, hogy bármit magunkkal vigyünk, amire nincs feltétlenül szükségünk.
Frodó fölnézett a Hegyre. 
– Nem – mondta –, arrafelé igazán nem kell sok minden. A végén meg már éppen semmi. – Fogta az ork-pajzsot, és elhajította, aztán utánadobta a sisakot is. Majd levetette szürke köpenyét, kikapcsolta nehéz derékszíját, ledobta, s vele kardját is, hüvelyestül. A fekete ork-köpeny rongyait letépte magáról és szétszórta.
- Így most már nem leszek ork többé – kiáltotta –, és nem viselek fegyvert sem, se szépet, se mocskosat. Fogjanak el, ha tetszik!
Samu is követte példáját, s levette ork-holmiját. A batyujából kiszedett mindent. Valahogy mindegyik darab a szívéhez nőtt, ha másért nem, mert ilyen messzire elhozta, nagy fáradalom árán.
Legnehezebben a főzőedényeitől vált meg. Még a gondolatra is, hogy eldobja, elöntötte szemét a könny.
– Emlékszel arra a nyúlra, Frodó uram? – kérdezte. – S arra a helyre ott a napsütötte partoldalban, Faramir hazájában, aznap, hogy az olifántot láttam?
– Nem, sajnos nem, Samu – mondta Frodó. – Azt tudom, hogy történt valami ilyesmi, de fölidézni képtelen vagyok. Sem az étel, sem a víz ízét, sem a szél neszét, sem a fák, a fű vagy a virágok képét, még a hold, a csillagok képe sem maradt meg bennem. Meztelen vagyok a sötétben, Samu, s még egy fátyol sincs közöttem meg a tűzkerék között. Már ébren is csak azt látom, minden más elhomályosul.
Samu odament hozzá. – Minél előbb szabadulunk, annál előbb pihenhetünk – mondta akadozva, mert ideillőbb szavakat nem talált. – A beszéd itt nem segít dünnyögött magában, miközben összegyűjtött mindent, amitől szabadulni akartak. Nem akaródzott nyíltan itt hagynia a sivatagban semmit, hogy bárki láthassa. – Az a büdös csibész úgyis megtalálta az ork-páncélinget, minek neki most kard is hozzá. Elég gonosz a keze akkor is, ha üres. És az én lábosaimmal csak ne vacakoljon. – Odavitte egészet a közelben ásító sok szakadék egyikéhez, és beleszórta. Mintha szívében lélekharangot kondítottak volna, mikor meghallotta a mélybe hulló lábosok csattanását.
Aztán visszatért Frodóhoz, levágott egy darabot a tünde-kötélből, s átkötötte vele a szürke tünde-köpenyt gazdája derekán. A többit gondosan összetekerte, s visszarakta a batyujába. Ezen kívül csak az útikenyér maradékát tartotta meg, s a kulacsot. Fullánk is ott lógott a derekán. Zubbonya belső zsebében, a szíve közelében, ott rejtegette Galadriel üvegcséjét és a dobozkát, amit ő kapott tőle ajándékba.
Most, hogy szembenéztek a Heggyel, és elindultak, eszükbe se jutott már bujkálni, fáradt tagjaikat és megmegcsukló akaratukat arra az egy célra összpontosították, hogy előrejussanak. A komor nap homályában még itt, az éberség hazájában sem igen akadt lény, aki ki tudta volna kémlelni őket, legfeljebb közvetlen közelről. A Fekete Urat rabszolgái közül legfeljebb egy nazgűl figyelmeztethette volna a veszélyre, amely kicsiségében is megfékezhetetlenül hatol jól őrzött országa szívébe. De valamennyi nazgűl messze járt fekete szárnyán, mind Aragorn seregét leste, s a Fekete Torony figyelme is arra irányult.
Samu aznap úgy érezte, hogy a gazdája új erőre kapott, sokkal több erőre, mint azt ez a kis könnyebbség indokolta volna. Mindjárt kezdetben messzebbre jutottak és hamarabb is, mint remélni merték. A terep nehéz volt és ellenséges, mégis jól haladtak, és már a Hegy is közelebb volt. De ahogy telt a nap, s a félhomály is idő előtt mélyülni kezdett, Frodó háta megint meggörnyedt, lába megmegroggyant, mintha a megújult erőfeszítés fölemésztette volna minden maradék erejét.
Mikor legutóbb megpihentek, lerogyott, és azt mondta: – Szomjas vagyok, Samu – aztán többet egy szót sem. Samu adott neki egy korty vizet. Most már csak egyetlen korty maradt. Már ő sem volt magánál, úgy gyalogolt; és most, hogy megint magába zárta őket Mordor éjszakája, másra se tudott gondolni, csak vízre; eszébe jutott minden patak, folyó vagy forrás, amit valaha látott, zöld füzek árnyékában vagy napfényben csillogva, amint táncol, fodrozódik, csak hogy kínozza őt vak szeme mögött. Ott érezte a hideg iszapot a lába ujjai közt, amint a Morotvánál a holtvízben gázolt Csűrös Zsolival, Tamással és Nibsszel meg a húgukkal, Rozival. – De ez már évekkel ezelőtt volt – sóhajtott föl – és milyen messzi. A visszaút, ha van olyan, a Hegyen át vezet.
Aludni nem tudott, egyre vitatkozott önmagával. Helyes, jól van, eddig jobban ment minden, mint remélted – mondta ellentmondást nem tűrően. – Legalábbis jól kezdődött. Úgy számolom, idáig az útnak több mint a felét megtettük. Már csak egy nap kell. – És itt elhallgatott.
– Ne légy bolond, Csavardi Samu – jött a válasz a tulajdon hangján. – Nem bír ki még egy ilyen napot, ha egyáltalán mozdulni képes. És te se bírod soká, ha továbbra is neki adsz minden vizet és az étel java részét.
– Még jó darabot elmegyek így, és el is akarok. – Hova?
– Hát a Hegyre.
– És aztán, Csavardi Samu, onnét hova? Ha odaérsz. ott mit csinálsz? Mert ő egymaga semmire sem képes. Samu keserűen döbbent rá, hogy erre nincs válasza.
Erről fogalma sincs. Frodó alig beszélt a megbízatásáról, és Samunak csak halvány elképzelése volt, hogy a Gyűrűt valahogy a Tűzbe kell dobni. “A Végzet-katlan“ – dünnyögte, ahogy eszébe jutott a régi név. – Nos, lehet, hogy Frodó úr tudja, hol keresse, mert én nem.
– Tessék! – jött a válasz. – Az egész teljesen haszonta1an. Ő maga mondta. Bolond vagy, hogy reménykedsz és töröd magad. Akár le is fekhetnétek és alhatnátok, együtt, napokig, hetekig, ha nem vagytok ilyen megátalkodottak. Igaz, akkor is utolérne a halál, sőt. Akkor meg éppenségel lefekhetnél, s hagyhatnád az egészet a fenébe. Úgyse jutsz fel soha a tetőre.
– De mennyire, hogy feljutok, még ha mindent itt kell hagynom, csak a csontomat nem, akkor is – csattant fel Samu. – S majd én viszem fel Frodó urat, ha beleroppan a hátam, ha megszakad a szívem, akkor is. Elég a vitából!
S ekkor Samu érezte, hogy megreszket alatta a föld, meghallotta vagy megérezte a föld alatt bebörtönzött mennydörgés távoli robaját. Veres láng lobbant fel, villant meg a felhőkön s halt el. A Hegy álma is nyugtalan volt.
Elkövetkezett az Orodruinra vezető útjuk utolsó szakasza, s ez olyan gyötrelmes volt, hogy Samu nem is hitte, hogy ennyit kibír. Mindene fájt, a szája úgy kiszáradt, hogy már nyelni se tudott. A sötétség nem oszlott, s erről nemcsak a Hegy füstje tehetett; úgy tetszett, vihar közeledik, messze délkeleten szárazvillámok villogtak a sötét ég a1ján. A legrosszabb, hogy a levegő teli volt dögletes gőzökkel; fájt és nehéz volt lélegzetet venniük, szédelegtek, meg-megtántorodtak és többször is összerogytak. De az akaratuk nem engedett, és tovább küszködtek.
A Hegy egyre közelebb kúszott, míg már, ha fölemelték kőnehéz fejüket, az egész látóterüket betöltötte. Roppant nagyságában tornyosult fölibük:irdatlan tömeg hamu, iszap, égett kő, amiből meredek falú kúp szökött az égre. Mielőtt a naphosszat tartó félhomály véget ért és a valódi éjszaka beköszöntött volna, kúszva, botorkálva eljutottak a láva tövébe.
Frodó levegő után kapott és elvetette magát a földön. Samu melléje ült. Ha fáradt volt is, meglepetésére könnyebbnek érezte magát, s mintha a feje is kitisztult volna. Már nem bajlódott azzal, hogy önmagával vitatkozzék. Ismerte a kétségbeesés valamennyi érvét, de nem hallgatott rájuk. Akarata megacélozódott, csak a halál törhette meg. Nem vágyott aludni, s úgy érezte, szüksége sincs rá, de éberségre annál inkább. Tudta, hogy most minden kockázat és minden veszedelem egy ponton gyűlik össze: a másnap a végzet, a végső erőfeszítés, az utolsó lélegzet napja.
És aztán? Az éjszaka mintha sosem akart volna véget érni, mintha az idő is megállt volna, perc perc után hullott el holtan, halmozódott múlatlan órákká, s változás semmi. Samu már arra gondolt, hátha eljött a második sötétség ideje, és nem is lesz soha többé nappal. Végül megfogta Frodó kezét. Az hideg volt és reszketett. Gazdája didergett.
– Nem kellett volna otthagynom a takarómat dünnyögte Samu; odafeküdt Frodó mellé, és megpróbálta karjával, testével melengetni. Aztán elaludt, s küldetésük utolsó napjának reggeli homálya egymás oldalán lelte őket. Előző nap, azután, hogy megváltozott a nyugati szél iránya, beállt a szélcsönd, de most megint föltámadt és északról fújt; lassan-lassan a láthatatlan nap fénye is átszűrődött a homályon, oda, ahol a hobbitok feküdtek.
– Gyerünk! Még egy utolsó nekirugaszkodás! mondta Samu, ahogy nagy kínnal föltápászkodott. Aztán lehajolt Frodóhoz, és gyöngéden fölébresztette. Frodó nyögve, tántorogva talpra állt, majd megint térdre rogyott. Tekintetét nagy nehezen fölemelte a fölötte tornyosuló Végzet-hegy lejtőire, majd elindult, szánalmasan. négykézláb.
Samu ránézett, és sírt a szíve, de száraz, égő szeméből nem jött könny. – Azt mondtam, viszem, ha a hátam beleroppan, akkor is – mormolta. – És vinni is fogom!
– Ugyan már, Frodó uram! – kiáltotta. – Ha Azt nem vihetem helyetted, akkor téged viszlek, és veled Azt is. Állj hát fel. Gyerünk, kedves Frodó uram. Samu majd a hátára vesz. Csak azt mondd meg, hová, és ő odamegy.
Hátára vette Frodót, és Frodó lazán átölelte a nyakát, ő meg jól magához szorította a lábát; meglepve észlelte, hogy nem is olyan nehéz. Gondolta, elég a gazdája önmagában is, de számított rá, hogy annak az átkozott Gyűrűnek a súlya is részben őt fogja nyomni. De nem. Könnyen bírta. Vagy azért, mert Frodó majdhogy el nem fogyott már a sok fájdalomtól, a sebesüléstől, a mérges csípéstől, a bánattól, rettegéstől és hosszú vándorlástól, vagy mert neki adatott valami végső erő, de nem érezte nehezebbnek a hátán, mintha egy hobbit gyerekkel játszana lovacskát a Megye valamelyik mezején, kertjében vagy rétjén. Mély lélegzetet vett, és nekiindult.
A Hegy lábát északról érték el; az itteni hosszú, szürke lejtők, ha szaggatottak is, nem voltak olyan meredekek. Frodó nem mondott semmit, így hát Samu úgy küszködött előre, ahogyan tudott, más vezetője nem lévén, mint a szándék, hogy olyan magasra jusson, amilyen magasra tud, és addig, míg még telik az erejéből és bírja akarattal. Csak mászott hát, följebb és följebb, hol erre, hol arra fordult, amerre a hegyoldal nem volt olyan meredek. Többször is fölbukott, s a végén már úgy kúszott, mint a csiga, nehéz terhével a hátán. Mikor az akarata már nem volt képes tovább hajszolni őt, s lába föladta a harcot, megállt, s szelíden letette az urát.
Frodó kinyitotta a szemét, és mély lélegzetet vett. Itt fenn, az alattuk kanyargó, szétterülő dögletes gőzök felett, könnyebben lélegzett. – Köszönöm, Samu – mondta rekedten suttogva. – Mennyit kell még menni?
– Nem tudom – mondta Samu. – Mert hogy nem tudom, hova megyünk.
Hátranézett, aztán fel; maga is meg volt lepve, hogy ez az utolsó erőfeszítés milyen messzire elhozta őket. A magában álló, baljós Hegy magasabbnak látszott, mint amekkora valójában volt. Samu most már látta, hogy nincs olyan magas, mint az Ephel Dúath hágói, amelyeket Frodóval megmászott. Hatalmas lábazatának zűrzavaros és összevissza hányt magaslatai talán ha háromezer lábnyira nyúltak föl a lapály síkjától, s fölöttük már feleannyi se volt a központi kúp, amely csipkés szélű kráterben végződő roppant komlószárítóra vagy kéményre emlékeztetett. De Samu eddig már majd a felét megmászta a talapzatnak, s Gorgoroth füstbe, gőzökbe burkolt homályos lapálya ott nyúlt el alatta, a szeme előtt. Ahogy fölnézett, fölkiáltott volna, ha kiszáradt szája kiáltani tud: mert világosan látszott, hogy a gödrök és halmok közt út vagy ösvény vezet föl. Nyugaton indult és csigavonalban kerülte meg a Hegyet, mígnem a kúp aljának keleti felén el nem veszett szem elől.
A legalját, közvetlenül maga fölött, nem látta, mert ott, ahol állt, meredeken szökött fel a hegyoldal; de sejtette, hogy csak egy kicsit kell küszködnie, és már eléri. Újabb reménysugár. Még a végén meghódítják a Hegyet! – Nohát, hisz lehet, hogy épp azért van itt! – mondta magában. – Ha nem lenne, kénytelen lennék a végén beismerni, hogy vereséget szenvedtem.
Pedig az ösvény nem Samu céljaira épült. Ő nem tudta, de Szauron Útját látta, amely a Barad-dúrból vezetett a Sammath Naurhoz, a Tűz Kamrájához. A Fekete Torony roppant nyugati kapuja előtt nagy vashíd ível át egy szakadékon, majd az út három mérföldet tesz meg a lapályon két füstölgő repedés közt, majd hosszú, enyhe kaptatón ér föl a Hegy keleti oldalára. Itt elkanyarodik, nagy ívben, délről északra, megkerüli a Hegyet, majd a kúp körül csigavonalban, ha nem is a füstölgő kráterig, de egy feketén tátongó bejáratig emelkedik, amely keletre, nyílegyenesen Szauron homályba burkolt várára, azon is a Szem Ablakára néz. Az utat a Hegy kohójának ömledéke nem egyszer eltorlaszolta, elpusztította, de számtalan ork munkája árán újra meg újra helyrehozták, megtisztították.
Samu mély lélegzetet vett. Az ösvény ott van, az igaz, de hogy jut fel odáig? Először is ki kell egyenesítenie fájó hátát. Lefeküdt Frodó mellé, hogy pihenjen egyet. Egyik sem beszélt. Lassan kivilágosodott. Samut ekkor elfogta a nyugtalanság, maga sem értette, miért. Mintha biztatta volna valaki: – Most! Most! Mielőtt még késő! Összeszedte magát, fölállt. Úgy látszik, Frodó is érezte a sürgetést. Nagy kínnal föltérdepelt.
– Majd mászom, Samu – mondta zihálva.
Így hát araszról araszra, mint két kis szürke féreg, fölkúsztak a lejtőn. Az ösvényhez értek, s látták, hogy az széles, és döngölt kőtörmelék, hamu borítja. Frodó kimászott rá, s mintha csak kényszerítenék, lassan keletre fordult. A távolban Szauron Homálya csüngött; de tépte szaggatta a kinti világból jött vihar szele; vagy az is lehet, hogy belülről kavarta a nyugtalanság, mert dagadoztak, s egy pillanatra fölszakadtak körülötte a felhők, s ekkor megpillantották: feketén, feketébben, sötétebben, mint a toppant feketeség, amely körülvette Barad-dűr legfelső tornyának fiatornyokkal övezett magasra szökő vaskoronáját. Csak egy pillanatra látták, mintha az egyik ablakból, mérhetetlen magasból, vörös láng villant volna, az átható Szem vágott volna feléjük; aztán az árnyak megint összezárultak, s az iszonyú látomás eltűnt. A Szem nem fordult feléjük: északra nézett, ahol Aragorn Kapitányai álltak szorult helyzetükben, s most rájuk irányult minden rosszindulata; de Frodó ettől az egy rettentő pillantástól is úgy rogyott össze, mintha gyilkos ütés érte volna. Keze a láncot kereste a nyakában.
Samu melléje térdelt. Hallotta, hogy Frodó halkan, alig hallhatóan suttogja: – Segits, Samu! Segíts, Samu! Fogd le a kezemet. Én nem vagyok képes visszatartani. Samu összefogta ura két tenyerét és megcsókolta; majd szelíden a két keze közé vette. S egyszerre beléhasított a gondolat: – Észrevett! Mindennek vége, vagy hamarosan vége lesz! No, Csavardi Samu, az egésznek befellegzett!
Hátára vette Frodót, két kezét összefogta a mellén, s hagyta, hogy ura lába szabadon kalimpáljon. Aztán leszegte a fejét és nekirugaszkodott az emelkedő útnak. Nem volt olyan könnyen járható, mint amilyennek első pillanatban látszott. Még szerencse, hogy azok a nagy tüzek, amelyek akkor törtek ki, amikor Samu fönn állt a Cirith Ungolon, javarészt a déli és a nyugati lejtőn csurogtak le, s így nem torlaszolták el az utat. De az sok helyt még így is szétomlott, vagy tátongó repedések keresztezték. Miután egy darabig keleti irányban haladt, élesen visszakanyarodott és nyugati irányban folytatódott. Az útkanyart egy vén, viharvert sziklába vágták, amit a Hegy kohói okádtak ki valamikor régen. Samu a terhe alatt zihálva fordult be az útkanyarba: s épp mikor befordult, szeme sarkából megpillantott valamit, valami kis kőforma feketeséget, ami a szikláról hullott alá, amikor elhaladt alatta.
Valami fejbe vágta, előrebukott, fölhorzsolva a keze fejét, mely még mindig az ura kezét szorongatta. Aztán már tudta, mi történt, mert fektében meghallotta maga fölött a gyűlölt hangot:
– Gonosz gazda! – sziszegte. – Gonosz gazda; becapja szegény Szméagolt, gollam. Arra nem szabad menni. Nem szabad bántani a Drágaszágot. Add ide Szméagolnak, igen, add ide nekünk, add ide!
Samu rándított magán egyet, és fölugrott. Kihúzta a kardját; de nem tehetett semmit, Gollam és Frodó már összekapaszkodott. Gollam a gazdája nyakához kapkodott, a láncot, a Gyűrűt kereste. Valószínűleg ez volt az egyetlen, ami fölszíthatta Frodó szívének és akaratának zsarátnokát: a támadás, a kísérlet, hogy erőszakkal elvegyék tőle a Gyűrűt. Védekezett, olyan hévvel, hogy az nemcsak Samut, de Gollamot is megdöbbentette. De még így is másként üthetett volna ki a harc, ha Gollam a régi de a ki tudja, miféle szörnyű ösvények, amelyeket megjárt, a magány, éhség és szomjúság, az emésztő vágy és az iszonyú félelem, rajta hagyta gyászos nyomát. Ösztövér volt, kiéhezett, megviselt, csak csont és fakó bőr. Szemében vad tűz égett, de valaha oly erős marka már nem ért fel rosszindulatával. Frodó lerázta magáról, s remegve egyenesedett fö1.
– Le innét! Le! – zihálta, keblére szorította kezét, s bőrzekéje alatt a Gyűrűt szorongatta. – Le innét, te sompo1ygó jószág, el az utamból! A te időd lejárt. Már sem megölni, sem elárulni nem tudsz.
Majd egyszerre, mint annak idején az Emyn Múil szélén, Samu szeme előtt megint mintegy látomássá vált a két ellenfél. Az egyik, a kuporgó alak, alig több, mint egy eleven lény árnyéka, megvert és tönkrement, de így is ocsmány kapzsiság és a düh tombol benne; a másik meg szigorúan áll előtte, most érintetlenül a szánalomtól is, fehér köntösben, s tűzkereket szorít a szívére. S a tűzből parancsoló hang hallatszik
– Távozz, és ne zaklass többé! Ha még egyszer hozzám érsz, önmagad taszítod a Végzet Tüzébe.
A kuporgó alak hátrahőköl, pisla szemébe kiül a rettegés, de nem huny ki benne a kielégíthetetlen mohóság. Aztán a látomás eltűnt, és Samu Frodót látta, amint ott áll, keze a mellén, zihálva szedi a levegőt, s Gollam a lábánál térdel, lapos tenyere a földön.
– Vigyázz! – kiáltotta Samu. – Ugrik! – Előrelépett, fölemelt karddal. – Gyorsan, uram! – lihegte. – Tovább! Tovább! Nincs időnk. Ezzel majd én elbánok! Tovább!
Frodó révült szemmel nézett rá. – Igen, muszáj továbbmennem – mondta. – Ég veled, Samu. – Megfordult, és ment, lassan, de derekát kihúzva, föl a meredek ösvényen.
– Nohát! – mondta Samu. – Most végre ellátom a bajodat! – Előreszökkent, kivont karddal, harcra készen. De Gollam nem ugrott, elterült a földön és nyöszörgött.
– Ne ölj meg minket – zokogta. -Ne bántsz a komisz kegyetlen vasszal. Haggy élni, igen, cak egy kicit haggy még élni. Eltévedtünk, eltévedtünk. El. Ész ha a Drágaszág elmegy, mi meghalunk, porrá leszünk. – Hosszú, vézna ujjával beletúrt az utat borító hamuba. – Azzzá, porrá! – sziszegte.
Samu keze lehanyatlott. Izzott a dühtől és a gonosz emlékektől. Ez az álnok, gyilkos jószág bőven rászolgált, hogy levágja, többszörösen is megérdemelte: s ráadásul ez az egyetlen, ami biztonságot ád. De a szíve mélyén valami mégis visszatartotta: képtelen volt olyasvalakire lesújtani, aki ott fekszik a porban, magára maradtan, nyomorultul. S ha csak rövid ideig, de ő maga is viselte a Gyűrűt, így hát halványan bár, de sejtette, a Gyűrű rabszolgájává lett, és az életben soha többé békességet és megnyugvást nem lelő Gollam töpörödött testének-lelkének kínját. De Samunak nem voltak szavai, hogy ennek hangot tudott volna adni.
– Ó, hogy az ég rogyjon rád, te büdös állat! – mondta. – Takarodj! Ne is lássalak! Még annyira se bízom benned, hogy beléd rúgjak; de takarodj innét! Különben igenis bántani foglak a komisz, kegyetlen vassal.
Gollam négykézlábra állt, pár lépést hátrált, s amikor Samu rúgásra emelte a lábát, elinalt az ösvényen. Samu már ügyet se vetett rá. Gazdája jutott eszébe. Amilyen gyorsan csak tudott, utána eredt. Ha hátranéz, tán látta volna, hogy Gollam visszafordul, s eszelős fényben égő szemmel, gyorsan de óvatosan, suhanó árnyék a kövek közt, utánuk lopakodik.
Az ösvény egyre csak emelkedett. Hamarosan újabb kanyar következett, az utolsó, keletre vezető szakasza egy bevágásban haladt tovább a kúp oldalában, a Fekete Bejárat, á Sammath Naur felé. A lassan már delelőre hágó nap magasan fönn, füstön és párán átsütő baljós fényben izzott, fátyolos, vörös korong volt; de Mordor, a Hegy körül minden halottnak látszott, mintha némán, homályba burkoltan várt volna valami iszonyú csapást.
Samu odaért a tátongó bejárathoz, és bekukkantott. Bent sötét volt és meleg, s valami mély robaj reszkettette a levegőt. – Frodó uram! – kiáltotta. Semmi válasz. Egy pillanatra megállt, szíve vadul vert félelmében; aztán belépett. Egy árnyék követte.
Kezdetben nem látott semmit. A szükség megint csak rákényszerítette, hogy elővegye Galadriel üvegcséjét, de az fakó és hideg maradt reszkető kezében, s a fojtogató sötétben semmi fényt nem adott. Samu megérkezett Szauron birodalmának szívébe, s a Középföldén példátlan, ősi hatalmának kohójához; itt minden más erő eltörpült. Retteegve tett meg néhány lépést a sötétben, majd egyszerre vörös fény csapott fel s nyalta végig a magas fekete menynyezetet. Ekkor értette meg Samu, hogy egy hosszú barlangba vagy alagútba jutott, amely mélyen a hegy füstölgő kúpjába hatol. De padlója hamarosan megszakad, s a falba mindkét oldalról nagy hasadék mélyül, ebből árad a vörös fény, mely hol fölcsap, hol sötétbe hanyatlik: miközben valahol alant szakadatlan dübörög és reszket a Hegy, mintha roppant gépezet dolgozna lüktetve a mélyén.
A fény megint föllobbant, s a szakadék, a Végzetkatlan szegélyén, ott állt Frodó; feszült, szálegyenes, de kővé váltan mozdulatlan alakja feketén rajzolódott ki a fény izzó vörösén.
– Uram! – kiáltotta Samu.
Frodó ekkor megmozdult, s megszólalt csengő hangon, sőt, csengőbb és áthatóbb hangon, mint valaha, s e hang áthatolt a Végzet-hegy robaján és lüktetésén, visszaverődött a falakról, a mennyezetről.
– Hát megérkeztem – mondta. – De most mégsem azt teszem, amiért idejöttem. Mert nem akarom. A Gyűrű az enyém! – S váratlanul, mert a Gyűrűt az ujjára húzta, eltűnt Samu szeme elől. Samu levegő után kapott, de még föl sem kiáltott, már egymást követték az események. Valami gorombán hátba vágta, kirúgták alóla a lábát, félrelökték, feje nagyot koppant a kőpadlón, s egy fekete alak szökkent át rajta. Ő elnyúlt mozdulatlanul, s egy pillanatra minden elfeketült a szeme előtt.
Mikor Frodó az ujjára húzta a Gyűrűt, s kimondta, hogy az övé, körös-körül, még Sammath Naurban, biro-dalma szívében is megrendült Barad-dűr hatalma, s a Torony, alapjától gőgös koronája csúcsáig megreszketett. A Fekete Úr rádöbbent Frodó ottlétére, s Szeme minden homályon át, a lapály fölött a magakészítette bejáratra szegeződött; egy villanással lelepleződött önnön ostobasága, s ott állt előtte csupaszon ellenségei minden terve. Dühe emésztő izzással csapott fel, félelme meg sűrű, fojtogató füstöt eresztett. Mert megértette, hogy halálos veszély fenyegeti, s hogy hajszálon függ a vége.
Minden cselszövéséről, a félelem és álnokság minden hálójáról, valamennyi haditervéről és háborújáról megfeledkezett, birodalmán végigfutott a reszketés, rabszolgái a földre kushadtak, hadseregei megtorpantak, kapitányai elgyávultak, akaraterejük megtört, tanácstalanokká váltak, és kétségbeestek. Mert megfeledkezett róluk. A Hatalomnak most minden ereje, minden gondja ellenállhatatlanul a Hegyre irányult. Hívására átható vijjogással fordultak meg a nazgűlok, a gyűrűlidércek, s a szélnél is sebesebben, viharszárnyakon indultak délnek, a Végzet Hegye felé.
Samu fölállt. Szédült, s fejéről a szemébe csurgott a vér. Előretapogatódzott, s furcsa, félelmes dolgot látott. Gollam eszeveszetten küzdött a szakadék szélén valaki láthatatlan ellenféllel. Ide-oda tántorodott, olyan közel a szakadékhoz, hogy már-már belezuhant, aztán valami visszarántotta, lelökte a földre, fölállt, s megint elesett. S mindvégig csak sziszegett, szót nem ejtett.
A tűz lent föléledt dühösen, fölizzott a veres fény, s az egész barlang megtelt forrósággal és ragyogással. Samu egyszer csak azt látta, hogy Gollam hosszú keze fölfelé emelkedik, a szájához: fehér foga megvillan, összecsattan elharap valamit. Frodó nagyot kiáltott, s egyszerre ott volt, térdre rogyva, a szakadék szegélyén. Gollam meg ugrándozott, mint a bolond, magasra tartotta a Gyűrűt, amiből még kiállt az ujj. A Gyűrű meg izzott, mintha valóban eleven tűzből kovácsolták volna.
– Drágaszágom, drágaszágom, drágaszágom! – kiabálta Gollam. – Én Drágaszágom! Ó, én Drágaszágom! S eközben, ahogy szemét mohón zsákmányára emelte, túlságosan nagyot lépett, megtántorodott a meredély szélén, majd sikoltva belezuhant. A mélyből még fölhallatszott egy utolsó, jajongó drágaszágom, aztán Gollamnak nyoma veszett.
Vad és zűrzavaros robaj tört fel a mélyből. Lángok csaptak föl és nyaldosták a tetőt. A lüktetés megzavarodott, a Hegy megremegett. Samu Frodóhoz rohant, fölkapta és kivitte az ajtón. És ott, Sammath Naur fekete küszöbén, olyan ámulat és rettegés vett erőt rajta, hogy csak állt, megfeledkezett minden másról, és bámult, mint aki kőbálvánnyá változott.
Egy pillanatra kavargó felhőket látott, s a felhők közt tornyokat, hegymagas bástyákat, roppant hegyek trónusán mérhetetlen mélységek fölött: nagy udvarokat és vártornyokat és sziklaszirt falú ablaktalan börtönöket; hatalmas, gyémántkemény acélkapukat; aztán mind semmivé lett. A tornyok összeomlottak, a hegyek megindultak; a falak porrá váltak, szétolvadtak, berogytak; roppant füstoszlopok, pöffenő gőztornyok dagadoztak, s szálltak feljebb-feljebb, míg át nem buktak, mint a nehéz hullám, s vad tarajuk nem rogyott habot vetve a földre. És akkor a robaj következett, mely fülsiketítő csattanásba és bömbölésbe csapott át; a föld megrázkódott, a lapály megvonaglott és megrepedezett, az Orodruin megtántorodott. Meghasadt csúcsából tüzet okádott. Az égboltot villámok hasogatták és mennydörgés rázta. S mint szíjostor csapott le földre a fekete zivatar. És a vihar szívében, vijjogva, mely minden más hangon áthatolt, mint megannyi mennykő csaptak le a nazgűlok, elvesztek a föld ádáz roncsa és az ég közt, amit ők repesztettek meg, s eltűntek, nem voltak tőbbé.
– Igen, ez a vég, Csavardi Samu – szólalt meg mellette egy hang. És ott volt Frodó, sápadtan, megviselten, s mégis megint önmaga volt; és a szemében béke, s nem megfeszített akarat, nem téboly, s nem félelem. Terhét letette. Ugyanaz a nyájas gazda, mint a Megye szép napjaiban.
– Uram! – kiáltotta Samu, és térdre esett. A világ roncsai közt csak örömöt érzett, nagy-nagy örömöt. A teher leszakadt róluk. Ura megmenekült: megint önmaga, megint szabad. És Samu akkor megpillantotta Frodó csonka és vérző kezét.
– Szegény kezed – mondta. – S nincs mivel bekötöznöm, gyógyítgatnom. Nekiadtam volna inkább az egész kezemet. De most már visszavonhatatlanul eltűnt, mindörökre.
– El – mondta Frodó. – De ne feledd Gandalf szavait Lehet, hogy még Gollamra is vár valami tennivaló. Ha ő nincs, Samu, én képtelen lettem volna elpusztítani a Gyűrűt. S akkor a küldetés kudarcot vallott volna, épp a legvégén. Így hát bocsássunk meg neki! Mert a küldetés teljesült, és most mindennek vége. Örülök, hogy itt vagy, velem. Itt, mindennek a végén, Samu.

4. fejezet

Cormallen mezeje

A két halom körül ott tomboltak Mordor seregei. Aragorn és Kapitányai körül összecsapott a viharzó tenger.
A nap vörösen izzott, a nazgűlok szárnya alól a halál árnya hullott a földre. Aragorn a lobogója alatt állt, némán és szigorúan, mint aki régmúlt vagy távoli dolgokra gondol elmerülten; de a szeme fénylett, mint a csillagok, ameiyek annál jobban csillognak, minél sötétebb az éjszaka. A halom tetején Gandalf alakja fehérlett, s nem hullt rá árnyék. Mordor támadása úgy tört meg az ostromlott halmokon, mint a hullám, s a fegyvercsörgés, csatazaj harsogott, mint dagály a hajóroncson.
Gandalf megmoccant, mintha nemvárt látomás jeIent volna meg a szeme előtt: megfordult, s hátratekintett, és északra, ahol az égbolt fakó volt és tiszta. Fölemelte a kezét, s a lármát legyőző csengő hangon kiáltotta: – Jönnek a sasok! – és ezernyi emberhang válaszolt rá: – Jönnek a sasok! Jönnek a sasok! – Mordor hadai föltekintettek, s szeget ütött a fejükbe: e jel vajon mit is jelenthet?
Ott jött Szélura Gwaihir és testvére, Landroval, észak minden sasa közt a legnagyobb, az egykori Thorondor leszármazottai közt a leghatalmasabb, aki sziklafészkét középfölde ifjúkorában a Kerítéshegyek megközelíthetetlen csúcsain építette. Mögötte hosszú, széles, sebes sorokban közeledtek az északi hegyekből való társai. Egyenesen a nazgűlok felé tartottak, lecsaptak rájuk, szárnysuhogásuk, ahogy elhúztak fölöttük, akár a szélvihar.
A nazgűlok pedig megfordultak, menekültek és belevesztek Mordor homályába; s ekkor iszonytató kiáltás hangzott a Fekete Toronyból: Mordor seregei megremegtek tőle, szívüket elszorította a kétely, hahotájuk meg csuklott, kezük megremegett, megroggyant a lábuk. A Hatalom, amely hajszolta, mely gyűlölettel és dühvel töltötte el őket, megrendült, akarata cserbenhagyta őket; s ők ellenségeik szemében most meglátták a gyilkos fényt, és rettegni kezdtek.
Ekkor Aragorn Kapitányai mind felkiáltottak, mert az ő szívük a sötétség közepette új reménnyel telt meg. S az ostromlott halmokról Gondor lovagjai, Rohan lovasai, az északi dúnadánok, századonként, tömött sorokban vágtattak neki megrendült ellenségeiknek, s úgy hatoltak át rajtuk, mint az acélhegyű lándzsa. De Gandalf föltartotta a kezét és csengő hangon ismét elkiáltotta magát.
– Álljatok meg! Álljatok meg és várjatok, mert ez a Végzet ideje!
Még ki sem mondta, a föld megrázkódott a lábuk alatt. S akkor roppant tűzzel pöttyögetett lebegő sötétség szökött az égre, messze, a Fekete Kapu tornyai fölé. A föld felnyögött és megreszketett. Az agyartornyok megtántorodtak, megroggyantak és összeomlottak; a hatalmas bástya szétporlott; a Fekete Kapu romba dőlt; s messziről hol tompán, hol erősebben, hol a felhőkig csapva bömbölő robaj, a romlás hosszan elnyúló visszhangja hangzott.
– Véget ért Szauron birodalma! – mondta Gandalf. A Gyűrűhordozó teljesítette küldetését. – S ahogy a kapitányok délre tekintettek, Mordor földje felé, az volt a benyomásuk, hogy a sápadt felhők háttere előtt hatalmas átláthatatlan és villámkoronázta árnyalak száll feketén az égre, s tölti be az égbolt egészét. Szörnyűséges volt, ahogy visszavonult a világ fölé, kinyújtotta roppant, fenyegető kezét, félelmetes, de tehetetlen; mert még miközben fölébük hajolt, elkapta a szél, elfújta, s szertefoszlott; azután néma csönd lett.
A kapitányok lehajtották a fejüket, s mikor ismét föltekintettek, íme, ellenségeik fejvesztve menekültek, Mordor hatalma szétszóródott, mint por a szélben. Mint mikor a halál lesújt a duzzadt hangyakirálynőre, amely gondoskodik róla, hogy szakadatlanul nyüzsögjön a boly, a hangyák ész nélkül és céltalanul szaladgálnak és erejüket vesztve halnak meg, úgy futkároznak most ide-oda Szauron teremtményei: orkok, trollok s a varázslattal rabszolgasorba taszított állatok; volt, amelyik önmagával végzett, vagy gödörbe vetette magát, vagy jajgatva menekült, hogy reményét vesztve rejtőzzön el valami fénytelen sötét zugban. De Rhűn és Harad emberei látták, hogy a háború elveszett. S akik a legmélyebb szolgaságban éltek és a legtovább, de emberek lévén büszkék voltak és merészek, azok most összegyülekeztek, hogy fölvegyék a végső, kétségbeesett harcot. Java részük azonban menekült, ahogy tudott; mások meg elhajigálták a fegyverüket és kegyelemért könyörögtek.
Majd Gandalf, átadván a csata minden gondját és a parancsnokságot Aragornnak, fölállt a halom tetejére és elkiáltotta magát; és leszállt hozzá a nagy sas, Szélura Gwaihir, és megállt előtte.
– Kétszer repítettél engem, Gwaihir barátom snondta Gandalf. – De három az igazság, ha nincs ellenedre. Most se találsz majd sokkal nehezebbnek, mint amikor Zirak – Zigilből mentettél ki, ahol ott égett régi éltem.
– Akkor is elvinnélek oda, ahova akarod – mondta Gwaihir –, ha kőből lennél.
– Akkor jöjj, és kérd meg testvéredet, s fajtádból a másik leggyorsabbat, hogy tartson velünk! Mert gyorsabbnak kell lennünk, mint a szél, hogy legyőzzük a nazgűlok szárnyát.
– A szél északi, de mi túlszárnyaljuk – mondta Gwaihir. És fölkapta Gandalfot és elsüvített vele dél felé, és vele tartott Landroval meg a fiatal és gyors szárnyú Meneldor. És elröpültek Udűn és Gorgoroth fölött és látták alant a romlást és zűrzavart, és előttük ott lángolt a Végzet Hegye és ontotta tüzét.
– Örülök, hogy itt vagy velem – mondta Frodó. – Ez a mindennek vége, Samu.
– Igen, és én veled vagyok, uram – mondta Samu, és gyöngéden mellére vonta Frodó csonka kezét. – És te is velem. És az útnak vége. De azután, hogy idáig eljöttünk, valahogy nem akaródzik megadni magam. Nem vallana rám, érted, ugye?
– Lehet, hogy nem, Samu – mondta Frodó –, de hát ha egyszer ilyen a világ. Nem minden remény teljesül. És eljön a vég: már csak kis időnk van. Elnyel a romlás és a bukás, itt nincs kiút.
– Nos, uram, legalább menjünk egy kicsit odébb innét, erről a veszedelmes helyről, ettől a Végzet-katlantól vagy hogy hívják. Már miért ne mehetnénk? Gyerünk, Frodó uram, legalább az ösvény aljába.
– Jól van, Samu, ha menni akarsz, én megyek – mondta Frodó. Fölálltak, és lassan leballagtak a kanyargós úton; még le sem értek a Hegy reszkető lábához, mikor a Sammath Naurból füst és gőz böffent ki, a kráter fala kettérepedt, vad hányadéka meg lassú, dörgő zuhatagként zúdult le keleti oldalán.
Frodó és Samu nem jutott tovább. Testük-lelkük maradék ereje rohamosan apadt. Még elértek egy alacsony hamuhalmot a Hegy lábánál, de onnét már nem volt hova menekülniük. A halom előreláthatólag rövid életű szigetté vált az Orodruin kínjának tengerén. Körülöttük itt is, ott is megnyílt a föld, a mély szakadékokból, üregekből füst és gáz csapott fel. Hátuk mögött a Hegy vajúdott. Oldalán hatalmas repedések nyíltak. Lassú tűzfolyók kígyóztak feléjük a hosszú lejtőn, hogy hamarosan körülvegyék őket. Fejükre forró hamu szitált.
Csak álltak; Samu még most is a gazdája kezét fogta és cirógatta. Felsóhajtott: – Micsoda mesébe keveredtünk, Frodó uram! – mondta. – Bár hallanám, amikor elregélik. Mit gondolsz, nem így kezdik majd: - Most pedig halljuk a kilencujjú Frodó meg a végzet Gyűrűjének történetét? – Aztán meg mindenki elhallgat, mint mi is Völgyzugolyban, mikor a Félkezű Beren és a Nagy Drágakő történetét mondták. Ó, bárcsak hallanám! És arra is kíváncsi volnék, hogyan folytatódik, ha vége a rólunk szóló résznek.
Ám miközben beszéltek, beszéltek, hogy a félelmet a végsőkig távol tartsák, szemük szakadatlan északon járt, ahonnét a szél jött, ahol, messze-messze, tiszta volt az ég, mert a hideg fuvallatból vihar vált és elkergette a sötétet.
És itt pillantotta meg őket az éles szemű, messzire látó Gwaihir a vad szél szárnyán közeledvén, mikor az égen a fenyegető veszélyekkel dacolva nagy kört írt le: a két kicsi, sötét és magányos alakot, kéz a kézben, a csöpp halom tetején, miközben vonaglik alattuk, s megnyílik mellettük a föld, s tűzfolyók tartanak feléjük. S mikor megpillantotta őket és lecsapott értük, látta, hogy lerogynak, kimerülten, vagy mert a forró gőzöktől nem kapnak levegőt, vagy mert végül is erőt vett rajtuk a kétségbeesés, s eltakarják a szemüket, hogy ne lássák a halált.
Ott feküdtek egymás mellett; és lecsapott Gwaihir, és lecsapott Landroval és a gyors Meneldor; s a két vándort, aki, mintegy álomban, nem tudta, mi történik vele, felkapták és elvitték, messze a tűzből és sötétségből.
Samu fölébredt, puha ágyban lelte magát, s fölötte egy terebélyes bükk gallyai rengtek szelíden, a zsenge levelek közt zölden-aranylón átcsillant a nap. S a levegőben kellemesen keveredett mindenféle illat.
Ráismert az illatra: Ithiliát idézte. 
– Egek! – csodálkozott. – Meddig aludtam? – Mert az illat visszavitte őt abba az időbe, mikor tüzet kuporított a napsütötte part oldalában; s egy pillanatig álombéli emlék volt minden egyéb. Nagyot nyújtózott, és mély lélegzetet vett. – Nohát, ilyet álmodni! – dünnyögte. – De jó, hogy végre fölébredtem. – Felült, s akkor vette észre, hogy Frodó is ott fekszik mellette, békésen alszik, egyik keze a feje alatt, másik a takarón. A jobb keze. S a gyűrűsujja hiányzik.
Rászakadt minden emlék, s hangosan felkiáltott: Hát nem volt álom? Akkor hol vagyunk?
És halkan megszólalt mögötte egy hang: – Ithilia földjén; a Király vendégeiként; vár benneteket. – Ezzel odaállt elébe Gandalf, fehér köntösben, szakálla, mint a tiszta hó csillogott a levelek közt behulló napsütésben. Nos, Csavardi Sámuel uram, hogy érzed magad? – kérdezte.
De Samu csak feküdt, bámult tátott szájjal, s zavarában-örömében egy pillanatig szólni se tudott. Végül kibökte: – Gandalf! Azt hittem, meghaltál! De hát azt hittem magamról is! Hát minden szomorúságról kiderül, hogy nem igaz? Mi lett a világgal?
– A nagy Homály eloszlott – mondta Gandalf, s elnevette magát; hangja olyan volt, mint a muzsika, vagy mint a vízcsobogás csontszáraz földön; és Samunak, ahogy hallgatta, az jutott eszébe, hogy maga sem tudja, mióta nem hallott már nevetést, messzehangzó tiszta vidámságot. Úgy érte a fülét, mint minden öröm visszhangja, amit valaha megismert. De mégis eleredt a könnye. Aztán. ahogy elvonul a könnyű eső is a tavaszi szél szárnyán, s annál tisztábban süt ki a nap, elálltak a könnyei, fölcsattant a nevetése, és kacagva szökkent ki az ágyból.
– Hogy hogy érzem magam? – kiáltotta. – Nohát, nem tudom, mit mondjak. Érzem... – mondta, és karját az ég felé tárta – érzem a tavaszt a tél után, és érzem a napot a leveleken; és érzek minden hárfát, harsonát és éneket, amit hallottam valaha. – Elhallgatott, s ura felé fordult. De hogy van Frodó úr? – kérdezte. – Hát nem gyalázat, hogy a kezével mi történt? Egyébként, remélem, hogy jól. Keservesen megszenvedett.
– Igen, egyébként jól – mondta Frodó. Felült, s most rajta volt a kacagás sora. – Nem győztem kivárni, hogy felébredj, Samu, te álomszuszék, és megint elnyomott az álom. Hajnalban ébredtem, s most délre járhat.
– Délre? – kérdezte Samu és számolgatni próbált. Melyik nap délre?
– Az új esztendő tizennegyedik napjának delére – mondta Gandalf –, vagy ha tetszik, a Megye időszámítása szerint éppen április nyolcadikának delére.* De Gondorban az új esztendő ezután mindig március huszonötödikén, Szauron bukásának napján kezdődik, mikor titeket is kihoztak a tűzből, a Királyhoz. Ő gyógyított meg, s most vár. Majd nála esztek, isztok. Ha elkészültök, elvezetlek hozzá.
– A Királyhoz? – kérdezte Samu. – Ki ö, és milyen király? 
– Gondor királya – mondta Gandalf –, és most nyerte vissza ősi birodalmát. Hamarosan ellovagol a koronázására, csak tirátok vár.
– Mit vegyünk fel? – kérdezte Samu; mert az ágya mellett, a földön, ott volt összehajtogatva régi, rongyos ruhája, amiben utazott, azonkívül más nem.
– Azt a ruhát, amit a Mordorba vezető utadon viseltél – mondta Gandalf. – Azokat az ork-rongyokat is örökre megőrzik, amelyeket Frodó viselt a Fekete Földön. Nincs selyem, nincs vászon, nincs páncél és címeres viselet, ami tisztesebb lenne amazoknál. De később talán kerítek nektek valami más ruhát.
Majd feléjük nyújtotta mindkét kezét, s látták, hogy az egyikben ott csillog a Fény. Mit tartasz ott? – kiáltotta Frodó. – Hát lehetséges, hogy…
– Igen. Két kincset hoztam. Mindkettőt Samunál leltük, mikor megmentettünk titeket: az üvegcsédet, Frodó, és Samu dobozkáját. Gondolom, örültök, hogy mindkettő megvan és ép.
Megmosakodtak, felöltöztek, haraptak valamit, aztán elindultak Gandalffal. Kiléptek a bükkösből, ahol feküdtek, átmentek a napfényben ragyogó nagy zöld tisztáson, amit veres virágú, sötét levelű méltóságteljes fák vettek körül. A hátuk mögött ott hallották a vízesés csobogását, előttük meg egy patak folyt virágos partok között, aztán egy kerek erdőhöz értek a tisztás végében, beléptek az összehajló fák boltíve alá, s távoli víz csillant a szemükbe.
Mikor az erdő nyiladékához értek, meglepve látták, hogy fényes páncélú lovagok, szálas, fekete-ezüst egyenruhás testőrök várnak rájuk és üdvözlik őket tiszteletteljes főhajtással. Aztán valaki megfújt egy hosszú harsonát, s ők végigmentek a fák nyiladékán a daloló patak partján. Így értek ki a nagy zöld rétre, amit ezüstpárába burkolt széles folyó szegett, a folyó vizéből meg hosszú, erdőborította sziget emelkedett ki, s partján hajók horgonyoztak. De a réten, ahol álltak, most egy hadsereg sorakozott, tizedenként, századonként, fegyvereik csillogtak a napon. S ahogy a hobbitok elvonultak a sereg előtt, a kardok kiröpültek a hüvelyükből, lándzsák emelkedtek a levegőbe, kürtök és tülkök harsogtak, és sok-sok ember kiáltotta sok-sok hangon és sok-sok nyelven:

Éljenek a félszérzetek! Sokáig éljenek! Dicsők! 
Cuio i Pheriain anann! Aglar’ni Pheriannath! 
Dícsérjük e dicsőket, Frodót és Bölcs Samut! 
Daur a Berhael, Conin en Annün! Eglerio! 
Zengjen dicséretük! Eglerio! A laita te, a laita te! 
Andave laituvalmet! Zengjen dícséretük! 
Cormacolindor, a laita tárienna!
Sokáig éljenek a Gyűrűhordozók. 
Zengjen dícséretük örökkön-örökké!

Arcuk kipirult, szemük csillogott a csodálkozástól és örömtől, úgy mentek, mentek, amíg csak észre nem vették, hogy az ujjongó sereg négyszögének közepén három magas széket raktak zöld gyeptéglákból. A jobb oldali mögött zöld mezőben nagy fehér ló vágtat a lobogó selymén. a bal oldali lobogón kék mezőben hattyúnyakú ezüst hajó száll a tenger felé; középen meg, a legmagasabb trónszék mögött, az eleven szélben csattogó lobogón, éjfekete alapon virágos fehér fa csillogó korona alatt, s körülötte hét sziporkázó csillag. A trónuson páncélinges férfi; térdén, keresztben, hatalmas kard, de sisak nincs a fején. Ahogy közelebb érnek, föláll. S ekkor ráismernek, akárhogy megváltozott is, mert hisz az arca boldog és fennkölt, királyi, ő az Emberek Ura, haja fekete, s a szeme szürke.
– Hát ez aztán mindennek a teteje! – álmélkodott Samu. – Te vagy az, Vándor, vagy álmodom?
– Az vagyok, Samu, a Vándor – mondta Aragorn. Hosszú út volt Brítől idáig, ahol még csöppet sem tetszett a képem, mi? Hosszú út mindannyiunknak, de a legsötétebb út mégis a tietek volt.
S akkor Samu döbbenetére és kínos zavarára térdet hajtott kettőjük előtt; majd kézen fogta őket, és Frodót jobb felől, Samut bal felől a trónushoz vezette, felültette rá, aztán a felsorakozott emberekhez és Kapitányokhoz fordult, s csengő hangon kiáltotta, hogy az egész sereg hallja:
– Fennszóval magasztaljátok őket!
Majd, miután felcsapott és elhalt a boldog és magasztaló kiáltás, Samu végső és teljes megelégedésére, tiszta örömére, előlépett egy gondori énekes, letérdelt, és engedélyt kért, hogy éneket mondjon. S lám! így kezdte:
– Hallga hát, urak és lovagok, tisztes és feddhetetlen férfiak, királyok és fejedelmek, Gondor becsületes polgárai és Rohan lovasai, északról jött dúnadánok, tündék és törpök, a Megye rettenthetetlen lakói és minden szabad nép, figyelmezzetek szavaimra. Mert én most a Kilencujjú Frodóról és a Végzet Gyűrűjéről mondok éneket.
S mikor Samu ezt meghallotta, elnevette magát gyönyörűségében, fölállt és úgy kiáltotta: – Ó, milyen nagyszerű és dicsőséges! Minden kívánságom teljesült! – Aztán elsírta magát.
És az egész sereg nevetett és sírt: vidámságuk és könynyeik közepette úgy szárnyalt az énekes szava, mint az arany és ezüst, és elnémult tőle minden ember. És az énekes mondta az énekét: hol tünde-nyelven, hol a Közös Nyelv szavával, mígnem a szívük, mit megsebeztek az édes szavak, túlcsordult, s örömük olyanná vált, mint a kard, s örömükben el nem kalandoztak olyan tájakra, ahol együtt árad a gyönyör és fájdalom, és a könny, az áldott boldogság bora.
S végül, amikor a nap már túljutott a delén és a fák árnyéka megnyúlt, az ének a végére ért. – Magasztaljátok fennszóval őket! – mondta az énekes, és letérdepelt. És akkor fölállt Aragorn és szétoszlott a sereg: mind az előre fölvert sátrakba vonultak, hogy egyenek-igyanak, vigadjanak a nap végeztéig.
Frodót és Samut elvezették, egy sátorba vitték, ott levetkőztették, de régi ruhájukat megbecsülték, összehajtogatták, eltették. Tiszta fehérneműt kaptak. Majd Gandalf jött, s karján, Frodó csodálkozására, a kardot, a tünde-köpenyt s a mithril-páncélt hozta, amit Mordorban elvettek tőle. Samu számára meg egy aranyozott páncélinget s a tünde-köpenyét, csak éppen megfoltozva, kitisztítva; s letette elébük a kardjukat is.
– Én nem akarok többé kardot kötni – mondta Frodó. – Csak ma este még – mondta Gandalf.
Ekkor Frodó elvette azt a kicsi kardot, ami Samué volt, s amit az Cirith Ungolban fektetett melléje. – Fullánkot Samunak adtam – mondta.
– Nem úgy van az, uram! Azt ajándékba kaptad Bilbó úrtól, s az az ezüst páncélhoz jár; ő nem kívánná, hogy bárki más viselje.
Frodó engedett; és Gandalf, mintha csak a fegyverhordozójuk lenne, elébük térdelt, felövezte őket, majd fölállt, s ezüstpántot illesztett a fejükre. S midőn imigyen felöltöztek, elmentek a nagy lakomára: a Király asztalánál ültek Gandalffal, Rohan királyával, Éomerrel, Imrahil fejedelemmel és a főkapitányokkal; és ott volt Gimli és Legolas is.
S mikor az asztali áldást követőleg bort szolgáltak fel, két fegyvernök jött, hogy kiszolgálja a királyokat; legalábbis annak látszottak: az egyik Minas Tirith toronyőreinek éjfekete-ezüst ruháját hordta, a másik fehéretzöldet. De Samu elcsodálkozott, hogy mit keres két ilyen gyerkőc a hatalmasok e fényes gyülekezetében. Majd, mikor közelebb kerültek, s jobban megnézte őket, fölkiáltott:
– Nicsak, Frodó uram! Ezt nézd! Kutya legyek, ha nem Pippin az. Azazhogy Tuk Peregrin úr, meg Trufa úr! Hogy megnőttek! Lesz itt, azt hiszem, más mesélnivaló is, nemcsak a mienk!
– Hát lesz – fordult hozzá Pippin. – És hozzá is kezdűnk, amint a lakomának vége. De addig Gandalfot faggassátok. Most nem olyan szűkszavú, mint szokott, bár most is többet nevet, mint amennyit szól. Mi Trufával épp nem érünk rá. Én a Város lovagja vagyok, ő a Lovasvégé, remélem, látjátok.
A boldog nap is véget ért egyszer; de amikor a nap lenyugodott és a hold lassan fölkúszott az Anduin párája fölé, s át-átcsillant a rezgő levelek közt, Frodó és Samu kiült a suttogó fák alá, a szép Ithilia illatába, s késő éjszakáig beszélgetett Trufával, Pippinnel és Gandalffal, aztán egy idő múlva Legolas és Gimli is csatlakozott hozzájuk. Frodó és Samu megtudta, hogy mi minden történt a társaság többi tagjaival, azután, hogy szövetségük felbomlott a Rauros vízesése mellett azon a rossz emlékezetű Parth Galen-i napon; de még mindig bőségesen maradt kérdezni- és elmondanivaló.
Orkok, beszélő fák, sok-sok mérföldnyi füves puszta, vágtató lovasok, csillogó barlangok, fehér tornyok és arany csarnokok, csaták és magas vitorláshajók, mindez végigvonult Samu elméjén, s a végén egészen belezavarodott. De mindeme csodák közt újra meg újra föltámadt benne a csodálkozás, hogy mennyire megnőtt Trufa és Pippin: oda is állította őket, s összemérte velük önmagát meg Frodót. Fejét vakarta. – Ez érthetetlen a ti korotokban! – mondta. – Márpedig így van: háromujjnyival vagytok magasabbak, mint kéne, vagy én vagyok törp!
– Az biztos, hogy nem vagy – mondta Gimli. – De nem megmondtam? Olyan nincs, hogy egy halandó az entek italát igya, és arra számítson, hogy épp úgy nem hat rá, mint egy pofa sör.
– Az entek italát? – kérdezte Samu. – Szóval, megint az entek; de hogy micsodák, azt föl nem foghatom. Nos, még hetekbe telik, amíg mindezt megemésztjük!
– Hetekbe legalább – mondta Pippin. – És Frodót be kéne csukni Minas Tirith valamelyik tornyába, hogy leírjon mindent. Különben a felét elfelejti, és szegény öreg Bilbó rettentő szomorú lesz.
Végül Gandalf volt az, aki fölállt. – A király keze gyógyító kéz, barátaim – mondta. – De ti fél lábbal már odaát voltatok, s csak minden erejét összeszedve tudott visszahívni, édes, feledtető álmot küldeni a szemetekre. S bár igazán nagyot aludtatok, és boldog álmotok volt, most mégis ideje, hogy aludni térjetek.
– És nem is csak Samunak meg Frodónak – mondta Gimli. – Hanem neked is, Pippin. Szeretlek, ha másért nem, mert annyi kínomba kerültél, amit soha el nem felejtek. De azt sem felejtem el, hogy az utolsó csatában hogyan leltem rád. Ha Gimli, a törp nincs, soha rád nem találnak. Most legalább tudom, hogy milyen egy hobbit Iába, bár akkor egy halom hulla alól kandikált ki. S mikor lerángattam rólad azt az irdatlan dögöt, biztosra vettem, hogy nem élsz. Meg tudtam volna tépni a szakállamat. De akárhogy is, tegnap volt csak, hogy fölkeltél és az első lépést tetted. Gyerünk az ágyba! Megyek én is.
– Én meg – mondta Legolas – sétálok még egyet e szép föld erdeiben. Nekem ez a legjobb pihenés. Az elkövetkező napokban, ha tünde-uraim megengedik, ideköltözünk, visszaköltözünk a népemből néhányan; s ha megjöttünk, egy darabig boldog lesz az erdő. Egy darabig: egy hónapig, egy emberöltőig, száz emberesztendeig. De az Anduin itt van a szomszédban, és az Anduin a Tengerbe torkollik.

A Tenger, a Tenger vár! A sirályhad víjjog, 
Tombol a szél ma, fehér habokat vet a szirtfok. 
Nyugatra, nyugatra, a nap is oda bólong; 
Hallod-e szavukat, szürke hajó, mondd? 
Embereim szava szól, kik előttem járnak;
Már jövök, én sem bújok, bár itt óvnak az ágak. 
Ég veled, otthon, órák s évek hullnak romolva; 
Vigyen a vizek hátán a magány jelképe, vitorla! 
Végső Part, hullámaid itt még fájnak a szívnek, 
Elveszített Sziget, édesen árad rólad az ének, 
De vár Eressea, Tündehon, ott nem lel soha szem ránk, 
Ősz sincs, nyár lobog egyre, örökre miénk ez a szent láng!

Ezt énekelte Legolas, miközben lement a dombról. Elbúcsúztak a többiek is, Frodó meg Samu lefeküdt.
Reggel reménységre, békességre ébredtek; s még sok napot töltöttek el Ithiliában. Mert Cormallen mezeje, ahol a pereg most letáborozott, közel volt Henneth Annűnhoz, s a neszező patakot, amelyet a vízesés táplált a vizével, éjszakánként jól lehetett hallani; kilépett sziklakapuján, átcsobogott a virágos réteken és Cair Androsnál az Anduinba torkollt. A hobbitok bekóborolták a tájat, és sorra felkeresték a helyeket, ahol korábban jártak már; és Samu titokban azt remélte, hogy az erdőben, valami rejtett tisztáson megint csak megpillantja a nagy olifántot. S mikor megtudta, hogy Gondor ostromában nagy számmal vettek részt e bestiák, de mind ottpusztultak, szomorkodott, hogy nem volt ott a Városban.
– Az ember persze nem lehet egyszerre mindenütt mondta. – De akkor is, nyilván sokat veszítettem.
A közbenső időben a sereg fölkészült, hogy visszatérjen Minas Tirithbe. A fáradtak kipihenték magukat, a sebesültek meggyógyultak. De május közeledtén Aragorn Kapitányai megint útra keltek: hajóra szálltak valamenynyi emberükkel, s a Cair Androstól az Anduinon ereszkedtek alá Osgiliathig; de ott csak egy napot időztek; másnap már Pelennor zöld mezein jártak, és újra megpillantották a magas Mindolluin lábánál a fehér tornyokat, Gondor embereinek Városát, amely sötétséget, tüzet átvészelve új napra ébredt.
És ott, a mező közepén verték fel sátraikat és várták a hajnalt: mert az május előestéjén volt, s a Király a felkelő nap első sugarával kívánt a kapun belépni.

5. fejezet

A Helytartó és a Király

Gondor városa fölött kétely és félelem csüngött. A tiszta időt, a fényes napot lakói csak gúnynak tekintették, mert az eljövendő napok kevés reménnyel kecsegtettek, s ők felkészültek rá, hogy a reggel a romlás hírét hozza. Uruk meghalt, megégett, Rohan királya ott feküdt holtan a Fellegvárban, s a király, aki eljött hozzájuk egy éjszaka, reggelre elvonult, hogy megvívjon a sötét és rettentő hatalommal, azt pedig nincs erő, nincs vitézség; ami legyőzhetné. És hír nem érkezett. Miután a sereg elhagyta a Morgul völgyét, és elindult az északi úton a Homályba, nem jött futár, s kósza hír sem.
A Kapitányok még csak két napja, hogy útra keltek, amikor Éowyn úrnő megparancsolta az asszonynak, aki ápolta, hogy hozza a ruháját, s hogy nem tűr ellentmondást, mindenképpen fölkel; s mikor felöltöztették, s vászonkendővel felkötötték a karját, fölkereste az Ispotály vezetőjét.
– Uram – mondta –, nagyon nyugtalan vagyok, nem fekhetem tovább tétlenül.
– Úrnőm – felelt az –, még nem gyógyultál meg, s én parancsot kaptam, hogy különös gonddal ápoljalak. Még hét napig nem lett volna szabad megengednem, hogy fölkelj. Kérlek, feküdj vissza.
– Meggyógyultam – mondta Éowyn. – Legalábbis a testem, a bal karom kivételével, s az sem fáj. De ha nincs, amit tehetnék, megint megbetegszem. A háborúról semmi hír? Az asszonyok nem mondanak itt semmit.
– Nem jött még hír – mondta az Ispotály vezetője –, azon kívül, hogy a sereg a Morgul völgyéből továbbvonult; s azt mondják, az Északról jött új kapitány a parancsnokuk. Nagy hős és nagy gyógyító; csak azt furcsállom, hogy a gyógyító kéz a kardforgatáshoz is ért. Ez manapság Gondorban szokatlan, bár valamikor így volt, ha a régi mesék igazat szólnak. De mi, gyógyítók, már hosszú évek óta csak azt keressük, hogyan foltozhatnánk be a kardvágást, a folytonossági hiányokat. Igaz, enélkül is akadna tennivalónk: teli a világ betegséggel, balesettel, akkor is, ha nem sokszorozza számukat háború.
– A háborúsághoz csak egy kell, nem kettő, uram mondta Éowyn. – Elveszhet kard által az is, akinek kardja nincsen. Ha a Fekete Úr sereget gyűjt, te Gondor népével csak gyógyfüveket gyűjtöttél volna? A test gyógyulása nem mindig áldás. És csatában ottveszni nem mindig rossz, még keserves fájdalmak közt sem. Ha módomban állna, e keserű órában én az utóbbit választanám.
Az Ispotály vezetője ránézett. Ott állt Éowyn magasan, sápadtan, izzott a szeme, s keze ökölbe szorult, ahogy kinézett a keletre nyíló ablakon. Nagyot sóhajtott, megrázta a fejét, hallgatott, majd megint odafordult hozzá.
– Hát nincs mit tennem? – mondta. – A Városban most ki parancsol?
– Pontosan nem tudom – felelte az Ispotály vezetője. – Ez nem az én gondom. Itt van Rohan lovasainak seregvezére, s Húrin úr, aki, mint mondják, Gondor embereinek parancsnoka. De jog szerint Faramir úr a Város Helytartója.
– Őt hol találom?
– Ebben a házban, Úrnőm. Súlyosan megsebesült. de már ő is a gyógyulás útjára lépett. De nem tudom…
– Elvezetnél hozzá? Akkor majd megtudod. – Faramir úr egymagában sétált az Ispotály kertjében. a melengető napon, s úgy érezte, újra megindul az élet az ereiben; de szíve nehéz volt, s a falon túl egyre csak keletnek tekingetett. Közeledtében az Ispotály vezetője a nevén szólította, ő megfordult, és megpillantotta Rohan úrnőjét, Éowynt; fölbuzdult benne a szánalom, mert látta, hogy a lány beteg, s tisztán látó szeme nyomban észrevette, hogy nyugtalan és szomorú is.
– Uram – mondta az Ispotály vezetője –, ő Rohan úrnője, Éowyn. A királlyal lovagolt, és súlyosan megsebesült, s most én gyógyítom. Ám elégedetlen, s a Város Helytartójával kíván szót váltani.
– Félre ne érts, Uram – mondta Éowyn. – Nem az bánt, hogy nem viselnéd gondomat tisztességgel. Többet egy Ispotály nem tehet, azért, aki gyógyulni vágyik. De képtelen vagyok tétlenül feküdni, restül, ketrecbe zártan. Én a csatában a halált kerestem. De nem estem el, és a csata. folyik tovább.
Faramir intett, az Ispotály vezetője meghajolt, és eltávozott. – Mit kívánsz, mit tegyek érted, Úrnőm? – kérdezte Faramir. – Én magam is a gyógyítók foglya vagyok. – Ránézett Éowynra, s mert olyan ember volt, akit mélyen áthat a szánalom, úgy érezte, a lány bánatos szépsége a szívébe hasít. És Éowyn ránézett, s ott látta szemében a komoly gyöngédséget, s máris tudta, mert harcos férfiak között nőtt fel, hogy nincs az a lovasvégi lovas, aki csatában Faramirt felülmúlná.
– Mit kívánsz? – kérdezte újra Faramir. – Ha hatalmamban áll, megteszem.
– Arra kérlek, adj parancsot az Ispotály vezetőjének, hogy engedjen elmennem – mondta; s bár szavai büszkén csengtek, szíve elbizonytalanodott, s most először kételye támadt önmagában. Sejtette, hogy ez a szálas férfi, akigyöngéd is, szigorú is, csak szeszélyesnek tartja, olyannak, mint a gyermek, akiből hiányzik a lelki szilárdság, hogy unalmas feladatát véghezvigye.
– Velem is az Ispotály vezetője rendelkezik – mondta Faramir. – S hivatalomat a Városban még nem vettem át. De ha átvettem volna, akkor is hallgatnék a tanácsára, nem keresztezném az akaratát olyasmiben, amihez ő ért, hacsak nem szorítana rá a szükség.
– De én nem akarok meggyógyulni! – fakadt ki Éowyn. – Szeretnék hadba szállni, mint a bátyám, Éomer, vagy még inkább, mint Théoden, a király, mert ő meghalt, s most békessége is van, becsülete is.
– Ahhoz már késő, Úrnőm, hogy a kapitányokat kövesd, még ha erővel bírnád is – felelte Faramir. – De még alkalmad lehet rá, ha akarod, ha nem, hogy csatában érjen utol a halál. Jobban tennéd, ha úgy készülnél föl rá, ahogy a jelenlegi állapotod megkívánja, és megtennéd, amíg még van időd, amit a gyógyító rendel. Neked is, nekem is, türelemmel kell elviselnünk a várakozás óráit.
Éowyn nem felelt, de Faramir, ahogy ránézett, úgy érezte, valami meglágyult benne, mint amikor a keserű fagyot először érinti meg a tavasz halavány előérzete. Könny szökött Éowyn szemébe, s mint egy csillogó esőcsepp gördült le az arcán. Büszke feje egy csöppet lekonyult. Majd halkan, mintha nem is neki, hanem magának mondaná, így szólt: – De a gyógyítók azt akarják, hogy még hét napig ágyban maradjak. És az én ablakom nem keletre néz. – S hangja most egy fiatal és szomorú leány hangja volt.
Faramir elmosolyodott, bár szíve tele volt szánalommal. – Ablakod nem keletre néz? – kérdezte. – Ezen lehet segíteni. Majd szólok az Ispotály vezetőjének. S ha itt maradsz a házban, Úrnőm, a mi gondunkra, s pihensz, akkor sétálhatsz a kertben is, a napon, ha kedved tartja; s innét ellátsz keletre, ahol most minden reményünk rejlik. És engem is itt találsz, én is sétálok és várakozom, és én is keletre tekingetek. S könnyítene a gondomon, ha szót váltanál velem, vagy néha-néha velem tartanál.
Ekkor Éowyn fölszegte a fejét, megint a szemébe nézett, és a sápadt arc egy csöppet kipirult. – Már hogyan könnyíthetnék a gondodon, uram? – mondta. – Nem vágyom senki eleven emberrel szót váltani.
– Rohani Éowyn, gyönyörű vagy. A völgyeinkben szépséges virágok nyílnak, és vannak leányaink, még szebbek; de egy sem olyan gyönyörű, mint te vagy. S nem olyan szomorú. Lehet, hogy már csak pár nap, és sötétség borul a világunkra: bátran fogok szembenézni vele, de könnyebb lenne a szívem, ha addig, amíg még süt a nap, mindennap láthatnálak. Mert terád is, énrám is a nazgűlszárny árnyéka hullott, s egyazon kéz gyógyított meg mindkettőnket.
– Engem, uram, sajnos nem! – mondta Éowyn. – Rajtam még most is itt ül az árnyék. Ha gyógyulást keresel, ne énrám nézz. Én harcos leány vagyok, nekem nincs gyöngéd kezem. De akkor is köszönettel tartozom, hogy nem kell a szobámban maradnom. A Város Helytartójának kegyéből fölkelhetek és sétálhatok. – Mélyen bókolt előtte és visszatért a házba. De Faramir még hosszan sétált a kertben egyedül, s tekintete most gyakrabban tévedt a házra, mint a falon túl keletre.
Mikor visszatért a szobájába, hívatta az Ispotály vezetőjét, s végighallgatta, mit tud mondani Rohan úrnőjéről.
– De azt hiszem, uram – mondta az Ispotály vezetője –, sokkal többet tudhatsz meg a félszerzettől, mint tőlünk; ő ugyanis ott volt a király seregében, s mint mondják, mindvégig az úrnővel lovagolt.
Faramir tehát magához kérette Trufát, s hosszan beszélgettek, késő estig, s Faramir sok mindent megtudott Éowynról, sokkal többet, mint amennyit Trufa szavakba foglalt: s arra gondolt, most már megérti némileg a rohani Éowyn nyugtalanságát és szomorúságát. S a szép este Faramir és Trufa kint sétálgatott a kertben, de Éowyn nem jött ki.
Reggel azonban, amikor Faramir kijött a házból, ott látta őt, ott állt a fal tetején. És Faramir nevén szólította, és ő lejött, és sétálgattak a gyepen, és leültek egy zöld fa alá, és hol hallgattak, hol beszélgettek. És ezután mindennap így volt. S az Ispotály vezetőjének, ha kinézett az ablakon, örült a szíve, mert bármilyen súlyosan nehezedett az ember szívére a rettegés és a rossz előérzet, egy biztos: ők ketten szépen gyógyultak, és egyre gyarapodott az erejük. És eljött az ötödik nap, azóta, hogy Éowyn úrnő Faramirt fölkereste, s most együtt álltak a város falán s kémlelték a távolságot. Hír még semmi, s mindenki szíve egyre nehezebb lett. Az idő se volt már derűs. Hideg lett. Éjszaka föltámadt a szél, élesen fújt észak felől, s egyre erősödött; de a föld körös-körül szürke volt, és sivár.
Melegen öltöztek, de Éowyn úrnő vastag ruhájára Faramir még egy nagy, kék palástot is terített; színe, mint a mély nyári éjszaka, s szegélyét, nyakát, ezüst csillagok díszítették. S arra gondolt, milyen szép és királynői, ahogy itt áll az oldalán. A palástot korán elhalt édesanyjának, az amrothi Finduilasnak varrták, és Faramir számára az egykori szépség és az első gyász emléke volt; most úgy érezte, anyja palástja jól illik Éowyn szomorú szépségéhez.
De a leány didergett a csillagos palást alatt, szeme északon csüngött, az ottani szürke földeken, ahonnét az északi szél eredt, s ahol a messzi ég kemény volt, és kristálytiszta.
– Mit kutat a szemed, Éowyn? – kérdezte Faramir. – Hát nem arra van a Fekete Kapu? – válaszolt kérdéssel Éowyn. – S nem arra kell lennie neki is? Hét napja már, hogy ellovagolt.
– Hét napja – mondta Faramir. – De ne vedd rossz néven, ha most azt mondom: ez a hét nap nekem olyan örömöt és olyan fájdalmat hozott, amelynek eddig a létezéséről se tudtam. Az örömöt, hogy téged látlak: de fájdalmat is, mert most sötétebb bennem a kétely és a félelem, hogy rossz napok köszöntenek ránk. Éowyn, én nem szeretném, ha vége lenne ennek a világnak, és nem akarom ilyen hamar elveszíteni, amit megtaláltam.
– Hogy elveszítsd, amit megtaláltál, uram? – kérdezte Éowyn; de komolyan nézett rá, s a szeme nyájas volt. Nem tudom, mit találhattál e néhány nap alatt, amit elveszíthetsz. De jöjj, barátom, s erről ne beszéljünk. Szörnyű meredély szegélyén állok, lábam előtt feneketlen sötétség, de hogy mögöttem világosabb van-e, nem tudnám megmondani. Mert most még képtelen vagyok megfordulni. Csak várom, hogy lesújtson a végzet.
– Igen, mind arra várunk – mondta Faramir. S nem is szóltak többet. S ahogy álltak ott a falon, úgy tetszett, eláll a szél, kialszik a fény, a nap elhomályosul, s a Városban, meg a vidéken körös-körül, minden hang elhal: se szél, se hang, se madárcsicsergés, se levélsusogás; nem hallották tulajdon lélegzetüket sem; elnémult még a szívük verése is. Az idő megállt.
S ahogy álltak ott, kezük találkozott és összekapcsolódott, bár nem is tudtak róla. Csak vártak, maguk sem tudták, mit. S egyszerre úgy rémlett, hogy a messzi hegygerinc fölött újabb hatalmas fekete hegy támad, úgy gyűrődik fel, mint a hullám, mely el akarja nyelni a világot, s körülötte villámok cikáztak; aztán megremegett a föld, s érezték, hogy a Város falai is megborzonganak. A föld körös-körül mintha felsóhajtott volna, s megint megindut a szívük verése.
– Ez Númenort juttatja eszembe – mondta Faramir, s maga is elcsodálkozott, hogy a saját hangját hallja.
– Númenort? – kérdezte Éowyn.
– Igen – felelt Faramir –, Nyugathon elsüllyedt földjét, s a nagy fekete hullámot, amely ellepte a zöld mezőket és a hegyeket, s jött, mint a sötétség, amely elől nincs menekvés. Minduntalan erről álmodom.
– Azt hiszed, a Sötétség közelít? – kérdezte Éowyn. A Sötétség, amely elől nincs menekvés? – És váratlanul odasimult hozzá.
– Nem – mondta Faramir, s a szemébe nézett. – Csak képzelem ezt a képet. Nem tudom, most mi történik. A józan eszem azt mondja, hogy valami szörnyűség, s hogy mindjárt vége a világnak. De a szívem nemet mond rá; minden tagom könnyű, s valami olyan reményt, örömet érzek, amit a józan ész sem képes letagadni. Éowyn, Éowyn, Rohan fehér úrnője, most egyszerűen nem tudom elhinni, hogy bármi sötétség megmaradhat! – Lehajolt, és megcsókolta Éowyn homlokát.
S miközben ott álltak Gondor Városának falán, vad szél támadt, s a hajuk, a hollófekete és az arany, összevegyűlt, s úgy lobogott a szélben. És a Homály eltávozott, és a Nap levetette fátylát és az égre felszökkent a fény; és az Anduin vize csillogott, mint az ezüst, s az emberek a Város valamennyi házában énekeltek, mert a szívük, maguk sem tudták miféle forrásból, csordultig telt boldogsággal.
S még mielőtt a nap messze túljutott volna a delelőjén, egy nagy sas érkezett, olyan hírekkel, amelyek messze meghaladták legmerészebb reményeiket. És azt kiáltotta:

Énekeljetek hát, Anor 
Tornyának lakói mind, 
íme, Szauron Rémuralma 
mindörökre véget ért, 
és a Sötét Torony ledőlt.
Őrtorony lakói, dalra, 
vígan egyesüljetek, 
íme, mégsem volt hiába, 
annyi őrködésetek, 
mert a Fekete Kapu betört, 
és Királyotok bevonult a várba, 
győzelem fénye járt vele.

Nyugat gyermekei, 
mind-mind örvendőn daloljatok, 
mert még visszajő Királyotok, 
s itt lakozik majd köztetek, 
míg éltetek napja tart, 

És a Megfonnyadt Fa kivirul újra, 
s ő kiülteti nagy magasokba, 
s áldott lesz a város mindörökkön.

Halld ezt, s énekelj, te nép!

És a nép kitódult a Város utcáira és énekelt.
És ezt a napot aranyló napok követték, összefogott a Tavasz és a Nyár és együtt dáridózott Gondor mezőin. S Cair Androsról gyors lovasok hozták hírét mindannak, ami történt, és a Város felkészült a Király érkezésére. Hívatták Trufát, készletekkel megrakott szekerekkel lovagolt Osgiliathba, majd hajón folytatta az útját Cair Androsba; Faramir azonban nem ment, mert most, hogy meggyógyult, átvette helytartói hivatalát, ha csak rövid időre is, hisz az volt a dolga, hogy mindent előkészítsen annak számára, aki majd a helyére lép.
És Éowyn sem ment, pedig a bátyja üzent érte, és kérte, hogy jöjjön Cormallen mezejére. És Faramir csodálkozott is rajta, bár mostanában ritkán látta, mert rengeteg dolga volt; Éowyn változatlanul ott lakott az Ispotályban, egyedül sétálgatott a kertben, arca megint sápadt volt, s úgy látszott, az egész Városban ő az egyetlen, aki beteg és szomorú. És az Ispotály vezetője aggódott érte, és beszélt Faramirral.
Aztán eljött Faramir és megkereste őt, és megint ott álltak együtt, a falon, s Faramir így szólt hozzá: 
– Éowyn, miért késlekedsz itt, miért nem mégy ünnepelni Cormallenbe, hisz ott vár a bátyád.
S ő azt mondta: – Hát nem tudod?
S Faramir így felelt: – Két oka lehet, de hogy melyik az, nem tudom.
S ő azt mondta: – Az egyenes beszédet szeretem. Szólj világosan.
– Legyen hát, ha így kívánod, Úrnőm – mondta ő. Azért nem mégy, mert csak a bátyád hívatott, de neked nem okozna örömöt, ha Aragornt, Elendil örökösét, így, diadala teljében látnád viszont. Vagy azért, mert én nem megyek, s te szeretnél itt maradni velem. De az is lehet, hogy ezért is, azért is, csak nem tudod eldönteni, igazában miért. Éowyn, nem szeretsz, vagy nem akarsz szeretni?
– Azt szeretném, ha más szeretne – mondta Éowyn –, de nem vágyom senki sajnálatára.
– Tudom – mondta Faramir. – Te Aragorn úr szerelmére vágyódsz. Mert fenséges, mert hatalmas, és te nagy névre és dicsőségre vágytál, s arra, hogy messze földön fölébe emelkedj mindennek, ami földhözragadt. S bámultad őt, mint kiskatona a nagy hadvezért. Mert az is; vezér az emberek közt, s ma ő a legnagyobb. S mikor csak megértést és szánalmat kaptál tőle, azt kívántad, bár ne kaptál volna semmit, s másra se vágytál, mint bátor halálra a csatatéren. Nézz a szemembe, Éowyn!
És Éowyn hosszan és rezzenetlen szemmel Faramir szemébe nézett; és Faramir azt mondta: – Ne vesd meg a szánalmat, Éowyn, ha az a gyöngéd szív ajándéka! De én nem szánalmat kínálok neked. Mert te büszke és bátor vagy, és kivívtad, hogy a neved soha el ne feledjék; és gyönyörű vagy, esküszöm, olyan szép, hogy arra a tündék nyelvén sincsen szó. S én szeretlek. Valaha sajnáltalak, mert szomorú voltál. De akkor is szerettelek, az első perctől fogva, hogy megláttalak. És szeretném, ha nem volna benned semmi szomorúság, és semmid nem hiányozna, és magad lennél Gondor boldog úrnője. Éowyn te nem szeretsz, mondd?
És ekkor megváltozott Éowyn szíve, vagyis hogy hirtelen ráébredt a lány, hogy megváltozott. És egyszerre eltűnt szívéből a tél, és fölragyogott benne a nap.
– Minas Amrothban állok, a Nap Tornyában – s lám! a Homály eloszlott! Nem akarok többé harcos leány lenni, nem kelek versenyre többé a nagy lovasokkal, s nem lelem örömöm eztán az öldöklést dicsőítő énekekben. Gyógyítani szeretnék és szeretni mindent, ami él, virágzik és gyümölcsöt hoz, és nem meddő és terméketlen. – És megint Faramir szemébe nézett. – Többé nem vágyom rá, hogy királyné legyek – mondta.
Faramir fölkacagott. – Helyes! Hiszen én sem vagyok király. S mégis nőül veszem Rohan fehér úrnőjét, ha ő is úgy akarja, s átkelünk majd a Folyón, ha boldogabb idők köszöntenek ránk, a szép Ithiliában lesz lakhelyünk, és kertet ültetünk majd. És ott minden boldogan és gazdagon terem, a Fehér Úrnő keze nyomán.
– Akkor hát búcsút kell vennem népemtől, Gondor Embere? – kérdezte Éowyn. – És vajon neked majd soha nem mondja büszke néped: Ott megy az Úr, aki kezéhez hajlította Észak harcos és vad lányát! Hát nem talált magának való asszonyt Númenor fajtájából?
– Én őt választottam – mondta Faramir. És karjába zárta őt, és megcsókolta a napsütötte ég alatt, és nem bánta hogy ott állnak a falon, és akárki láthatja őket. S valóban, látták is őket sokan, s a fényt is, ami körülragyogta őket, ahogy lejöttek és kéz a kézben visszamentek az Ispotályba.
És az Ispotály vezetőjének Faramir azt mondta: Rohan Úrnője, Éowyn, íme, meggyógyult végre.
És az Ispotály vezetője azt mondta: – Akkor nem szorul többé az én gondomra, s istenhozzádot mondok neki, s azt kívánom, ne kínozza többé soha se betegség, se fájdalom. S amíg a bátyja vissza nem tér, a Város Helytartójának gondjára bízom.
Éowyn pedig azt mondta: – S én, most, hogy szabad végre eltávoznom, itt maradok. Mert boldogabb szállásom sohasem volt, mint ez a ház. – És ott is maradt, amíg meg nem jött Éomer király.
A Városban már minden készen állt: kintről is ömlött a nép, mert a hír bejárta egész Gondort, Min-Rimmontól Pinnath Gelinig és a távoli tengerpartokig; s aki csak tudott, az mind a Városba sietett. S a Város megint megtelt asszonyokkal, szép gyermekekkel, akik virággal megrakva tértek vissza elhagyott otthonukba; Dol Amrothból hárfások jöttek, akiknél szebben a világon senki nem játazott e hangszeren; s voltak ott hegedősök, flótások és kürtösök, a kürtjük ezüstből volt, s Lebennin völgyeiből csengő hangú énekesek jöttek.
S végre elérkezett az utolsó este, és a falakról látni lehetett a sátrakat a mezőn, és itt is, ott is egész éjjel égtek atüzek, s azemberek ébren várták a hajnalt. S mikor a nap fölkúszott a tiszta égre a hegyek fölött, keleten, ahonnét már teljesen eltakarodott a homály, megkondult minden harang, kibomlott és vígan lobogott a szélben minden lobogó; s a Fellegvár Fehér Tornyán még utoljára fölvonták a Helytartók ezüstösen csillogó, hófehér és dísztelen lobogóját.
Ekkor a kapitányok elindították seregüket a Város felé, s a nép látta, hogy rendezett sorokban, mint meganynyi ezüst hullám, közelednek, s fegyverük csillog-villog a napon. S a sereg odaért a kapu elé, s a falak előtt nyíllövésnyire megállt. S minthogy a kapu még nem épült újjá, a kapunyílást sorompó zárta el, s katonák őrizték, hosszú, kivont karddal. Faramir, a Helytartó és Húrin, a Kulcsok Őrizője, ott állt a sorompó előtt Gondor többi kapitányaival, és ott állt Éowyn úrnő is Elfhelmmel, a seregvezérrel és Lovasvég számos lovagjával; s a kapu két oldalán a néptömeg tarka ruhában, virágkoszorúkkal.
És Minas Tirith fala előtt a nagy üres téren Gondor és Rohan katonái sorakoztak, mögöttük a Város s az ország messze földről idecsődült népe. Mindenki elnémult, mikor a seregből kiléptek az ezüstbe-szürkébe öltözött dúnadánok, s előttük, lassú léptekkel, Aragorn úr. Ezüsttel díszített fekete páncélingben, vállán hosszú bíborpalásttal, amit a nyakán nagy, zöld, messzecsillogó drágakő fogott össze; de hajadonfőtt, s csak a homlokán, keskeny ezüstszalagon volt egyetlen csillag. S vele a rohani Éomer, Imrahil fejedelem, a hófehér ruhás Gandalf, s négy kicsi alak, akin az emberek nem győztek csodálkozni.
– Nem, húgom, ezek nem gyerekek! – mondta Ioreth Imloth Melluiból jött unokahúgának, aki ott állt mellette. – Ők azok a bizonyos perfanok, a félszerzetek távoli országából, s odahaza, azt mondják, nagy hírű hercegek. Én csak tudom, hisz ápoltam az egyiket az Ispotályban. Picinyek, de módfelett vitézek. Nos, húgom, az egyikük a fegyverhordozójával bemerészkedett a Fekete Országba. és teljesen egymaga megvívott a Fekete Úrral, és képzeld. felgyújtotta a Tornyot. Legalábbis, itt, a Városban, azt beszélik. Az lesz az, amelyik ott megy Tündekő oldalán. Úgy hallom, jó barátok. Nohát, ez a Tündekő úr, ez valóságos csuda; nem épp szelíd szavú, azt mondhatom, de arany szíve van, mint mondani szokták, és gyógyító keze. “A király keze gyógyító kéz“ – mondtam, és így derült ki minden. Mithrandir akkor azt mondta nekem: “Ioreth, az emberek sokáig emlékezni fognak a szavadra“, és…
De Ioreth nem okosíthatta tovább vidékről jött unokahúgát, mert fölharsant egyetlen harsona, és minden más elnémult. S ekkor a Kapuból elindult Faramir és Húrin, a Kulcsok Őrizője, s velük senki, csak az a négy ember, hegyes sisakban s mellén a Város címerével, aki a nagy, fekete, ezüstpántos lebethron-ládát vitte.
Faramir az üres térség közepén találkozott Aragornnal, elébe térdelt, és azt mondta: – Gondor utolsó Helytartója engedélyt kér, hogy letehesse hivatalát. – Fehér jogart nyújtott feléje; Aragorn átvette a jogart, és visszaadta, mondván: – Hivatalod nem ért véget, az tied és utódaidé, míg házamnak magva nem szakad. Lásd el hát továbbra is!
Faramir ekkor felállt, és csengő hangon hírül adta: Gondor Emberei, halljátok most a Birodalom Helytartóját. Íme: végtére eljött valaki, aki igényt tart Gondor koronájára. Ő itt Arathorn fia Aragorn, az arnori dúnadánok törzsének feje, Nyugat Seregének kapitánya, Észak Csillagának viselője, az Újjákovácsolt Kard birtokosa, csatában győzedelmes, a keze gyógyító kéz, ő a Tündekő, a Númenorból való Elendil fia, Isildur utódának, Valandilnak házából való Elessar. Legyen hát király, lépjen a Városba és lakozzék itt?
És a sereg és a nép egy hangon kiáltotta: – Legyen! És Ioreth azt mondta az unokahúgának: – Ez az egész csak ceremónia, a Város kedvéért; hiszen már bent járt, mint mondom; s nekem azt mondta… – De megint csak kénytelen volt elhallgatni, mert Faramir folytatta:
– Gondor Emberei, a hagyományok ismerői azt mondják, ősi szokás, hogy a Király apjától kapja a koronát, mielőtt meghal; vagy ha ez lehetetlen, maga lépjen apja sírboltjába és ott vegye el apja kezéből. Minthogy azonban változtatnunk kell a hagyományon, helytartói hivatalomnál fogva ma elhoztam Rath Dínenből Earnur koronáját, az utolsó királyét, akinek napjai ősapáink idején értek véget.
Az Őrök ekkor előléptek, s Faramir kiemelte a ládáhól az ősi koronát. A Fellegvár őreinek sisakjára emlékeztetett, csak magasabb volt, s a gyöngyökkel kihányt, ezüstből kalapált két szárny az oldalán tengeri madár szárnyát formázta, mert ez volt a tengeren túlról jött királyok címere; s homlokpántján hét gyémánt ült foglalatban, s a csúcsán egyetlen drágakő, amelynek fénye, mint a láng csapott föl.
Aragorn átvette a koronát, és így szólt:
- Et Earello Endorenna utúlien. Sinome maruvan ar Hildinyar lenn’ Ambar-metta!
Ezek Elendil szavai voltak, akkor mondta ezt, amikor a szelek szárnyán megérkezett a partra: – A Nagy Tengerről Középföldére értem. Itt lészen a lakóhelyem, nékem és utódaimnak, az Idők végezetéig.
Ekkor, sokak csodálkozására, Aragorn nem helyezte a fejére a koronát, hanem visszaadta Faramirnak, mondván: – Sokak fáradalma és vitézsége árán jutottam jogos örökömhöz. Ennek jeléül a Gyűrűhordozót kérem, hogy hozza ide a koronát, s Mithrandirt, ha nincs ellenére, hogy ő helyezze a homlokomra; mert ő volt mindennek a mozgatója, ami most beteljesült, s ez az ő győzelme.
Ekkor előlépett Frodó, elvette a koronát Faramirtól, s Gandalfnak adta. Aragorn letérdelt, s Gandalf megkoronázta a Fehér Koronával, mondván:
– Elkövetkezett a Király ideje, s legyen áldás rajta. míg állnak a valók trónusai!
De mikor Aragorn fölállt, aki csak látta, mind elnémult, mert úgy érezték, most nyilatkozott meg először előttük igazi valójában. Szálfatermete, mint a Tengerről jött ősi királyoké, mindenkinek fölébe magasodott; ősöregnek látszott, mégis férfiassága virágában; homlokáról bölcsesség sugárzott, keze gyógyulást rejtett, s fényudvar vette körül. És Faramir ekkor fölkiáltott:
– Íme, a Király!
S e pillanatban felharsant valamennyi harsona, és Elessar király előrelépett a sorompóhoz, s Húrín, a Kulcsok Őrizője megnyitotta előtte; s hárfák, hegedűk és flóták muzsikája, énekszó zengése közepette járta végig a Király a virággal borított utcákat, ment föl a Fellegvárba, s lépett be a kapuján; a legfelső torony csúcsán meg kibomlott a Fával és a Hét csillaggal díszített lobogó, és megkezdődött Elessar király uralma, amit annyi ének megjövendölt.
Az ő napjaiban a Város szebb lett, mint valaha volt, szebb, mint kezdeti dicsősége idején: csupa zöld fa és csupa szökőkút, kapuit mithrilből és acélból kovácsolták, utcáit fehér márvánnyal kövezték ki; a Hegy Népe dolgozott rajta, s az Erdő Népe is örvendezett, ha idejött; s mindenki egészséges volt és mindenki gazdag, s a házak megteltek férfiakkal és nőkkel, gyermeknevetéssel, s egyetlen ablak nem volt vak, és egyetlen udvar üres; s a világ harmadkorának végét, az elmúlt esztendők dicsőségét az új világ megőrizte emlékezetében.
A koronázást követő időben a Király a trónusán ült a Királyok Csarnokában, s ítélkezett, s követek jöttek sok országból és sok néptől keletről és délről, a Bakacsinerdő határairól és a nyugati Dúnföldről. És a Király megkegyelmezett a legyőzötteknek, és szabadon bocsátotta őket, s békét kötött Harad népeivel; Mordor rabszolgáit fölszabadította, s minden földet nekik adott a Núrnen-tó körül. És sokakat hoztak a színe elé, hogy megdicsérje vagy megjutalmazza őket vitézségükért; s végül az Őrség Kapitánya elébe állította Beregondot is, hogy mondjon fölötte ítéletet.
És a Király így szólt Beregondhoz: – Beregond, kardoddal vért ontottál a Megszentelt Helyen, ahol vér nem ömölhet. És elhagytad őrhelyedet Urad vagy Kapitányod engedélye nélkül. Az ilyesmit ősidők óta halállal büntetik. Nekem is ítéletet kell hát mondanom fölötted.
Büntetésedet azonban leróttad a csatában tanúsított vitézségeddel és azzal, hogy amit tettél, szeretetből tetted Faramir úr iránt. Mindazonáltal el kell hagynod a Fellegvár őrségét, s távoznod kell Minas Tirith városából.
Beregond arcából kiszaladt a vér, szíve megrendült, és feje lehorgadt. De a Király így folytatta:
– Ennek így kell történnie, mert kinevezlek a Fehér Század, Ithilia Fejedelme, Faramir testőrsége kapitányának, élj tehát becsületben és békességben Emyn Arnenben, s ha életének megmentéséért mindent kockára tettél, szolgáld őt hűséggel továbbra is.
Beregond ekkor értette meg, mily kegyesen ítélt a Király, boldog volt hát, elébe térdelt, és csókkal illette a kezét. És Aragorn Faramirnak ajándékozta fejedelemségül Ithiliát, s megkérte, lakjék Emyn Arnen hegyei közt, a Várostól látótávolságra.
– Mert – mondta –, Minas Ithilt a Morgul völgyében földdel kell egyenlővé tenni, s bár lehet, hogy eljő az idő, mikor ismét megtisztul, még hosszú évekig ne lakjék ott ember.
És legvégül Aragorn a rohani Éomert köszöntötte. Megölelték egymást, s Aragorn azt mondta: – Közöttünk nem hangozhat el az adok és kapok, vagy a jutalom szó; hiszen mi testvérek vagyunk. Szerencsés órában lovagolt ki északról Éorl, és soha áldásosabb nem volt még két nép szövetsége, mely soha nem hagyta, s nem is fogja soha cserbenhagyni egymást. Mint tudod, a nagy hírű Théodent a Megszentelt Helyen helyeztük nyugovóra, s ott is fog nyugodni örök időkig, Gondor királyai közt, ha te úgy kívánod. De ha arra vágysz, elmegyünk Rohanba, s visszaviszszük, hogy ott nyugodjék az övéi között.
És Éomer így felelt: – Szeretlek, akkornap óta, hogy fölálltál előttem a puszta zöld füvében, s e szeretet soha meg nem szűnik. De egy időre most el kell mennem, hazámba, hogy helyreállítsam a rendet, begyógyítsam a gyógyításra váró sebeket. Ami meg az Elesettet illeti, ha minden készen áll, visszajövök érte; de addig nyugodjék itt békén.
És Éowyn azt mondta Faramirnak: – Most vissza kell térnem a magam hazájába, hogy gondoskodjam róla, és segítsem bátyámat a munkájában; de ha végleg nyugovóra helyeztük, akit atyámként szerettem, visszatérek.
Így teltek el a boldog napok; a rohani lovasok felkészültek az útra, és ellovagoltak északra; és az emberek a Város Kapujától a Pelennor faláig sort álltak az út mellett, hogy megadják nekik a tiszteletet és éljenezzék őket. S aki messze lakott, az most mind örvendezve tért haza; de a Városban bőven volt mit tennie a sok szorgalmas munkáskéznek, hogy építsenek, újítsanak és eltávolítsák a háború sebhelyeit, és a Homálynak még az emlékét is.
A hobbitok egyelőre ott maradtak Minas Tirithben Legolasszal és Gimlivel; mert Aragorn még a gondolatát is gyűlölte annak, hogy a szövetség felbomoljon. – Végül mindennek véget kell érnie – mondta –, de szeretném, ha maradnátok egy darabig; mert aminek részesei voltunk, az nem ért még véget. Közeledik a nap, amire férfikorom esztendei során mindvégig vártam, s szeretném, hogy ha eljön, barátaim mellettem lennének. – De hogy mi ez a nap arról nem mondott többet.
A Gyűrű útitársai együtt laktak egy szép házban Gandalffal, s úgy jöttek-mentek, ahogy a kedvük tartotta. S Frodó megkérdezte Gandalftól: – Te tudod, mi az a nap, amiről Aragorn beszél? Mi ugyan nagyon jól érezzük magunkat itt, és nem kívánunk elmenni, de a napok telnek, és Bilbó vár; és a mi otthonunk mégiscsak a Megye.
– Ami Bilbót illeti – mondta Gandalf –, ő is ugyanarra a napra vár, s tudja jól, hogy mi tart itt titeket. Ami meg a napok múlását, még csak május van, és hol van még a nyár; s bár úgy látszik, hogy minden megváltozott, mert a világ új korba lépett, a fák és a fű számára egy év sem telt el azóta, hogy ti útnak indultatok.
– Pippin – mondta Frodó –, hát nem azt mondtad, hogy Gandalf már kevésbé szűkszavú, mint régen? Úgy látszik, belefáradt a sok beszédbe, mert mintha megint a régi önmaga lenne.
És Gandalf azt mondta: – Vannak, akik előre szeretnék tudni, mi kerül az asztalra; de akik a lakomát készítik, inkább titokban tartják: mert a csodálkozás hangosabbá teszi a dicsérő szavakat. És Aragorn maga is jelre vár.
Aztán eljött egy nap, mikor Gandalfot nem lelték a házban, s az útitársak a fejüket törték, hogy ugyan mi történhetett? Gandalf ugyanis éjszakára kivitte Aragornt a Városból, a Mindolluin déli lábához; s ott megkerestek egy ösvényt, amit időtlen időkkel ezelőtt építettek, de manapság kevesen voltak, akik rá merték volna tenni a lábukat. Mert az a hegyek közé vezetett föl, egy megszentelt helyre, ahova csak királyok jártak. És fölmentek a meredek ösvényen, míg egy rétre nem értek az örök hó határán, ami a hegycsúcsot födte, s amely a meredély fölött a Városra nézett. És megálltak ott, és körülnéztek a tájon, mert hajnalodott; és alant a Város tornyai, mint megannyi fehér pálcika, aminek a nap bearanyozza a hegyét, és az Anduin völgye végestelen végig egyetlen kert, és az Árnyék Hegyét aranyló pára fátyolozta. Szemük egyik oldalt a szürke Emyn Muilig látott, s a Rauros úgy sziporkázott, mint egy távoli csillag; másik oldalt meg a Folyót látták. mely mint a szalag nyúlt el Pelargirig, s azon túl a fénycsík az ég alján már a Tengerről beszélt.
És Gandalf azt mondta: – Ez a te birodalmad, s egy leendő birodalom szíve. A világ harmadkora véget ért, és az új elkezdődött; a te dolgod, hogy megszabd, hogyan kezdődjék, s megóvd, amit megóvni érdemes. Mert bár sok minden megmenekült, sok mindent el kell vetni; és véget ért a Három Gyűrű hatalma is. S ami földet innét látsz, s azt is, ami körülveszi, mind emberek fogják lakni. Mert most az Ember Uralmának kora következik, s a régibb fajták vagy kialusznak, vagy elköltöznek.
– Jól tudom, drága barátom – mondta Aragorn –, de akkor is rászorulnék a tanácsodra.
– Már nem soká – mondta Gandalf. – Az én korom a harmadkor volt. Én voltam Szauron Ellensége; s a dolgom véget ért. A teher most rajtad, s a fajtád vállán nyugszik.
– De én meg fogok halni – mondta Aragorn. – Hisz én halandó ember vagyok, s jóllehet tán tovább élek, mint más emberek, az életem akkor is rövid; s mire azok, akiket az asszonyok méhe most rejt, megszületnek és megöregednek, magam is megöregszem. S ha a vágyam nem teljesül, ki fogja kormányozni Gondort, s azokat, akik e Városra, mint Királynőjükre tekintenek? A Fa a Szökőkút Udvarán még száraz és terméketlen. Mikor kapok jelt, hogy lesz ez másképpen is?
– Fordítsd el szemedet a zöld világról, és nézz arra, ahol minden terméketlennek és hidegnek látszik! – mondta Gandalf.
Aragorn megfordult, s egy köves lejtő volt mögötte, amely az örök hó szegélyéről ereszkedett alá; s ahogy ránézett, látta, hogy e kőrengetegben mindössze egyvalami zöldell. És odalépett hozzá, s látta, hogy a hólepel szegélyén egy fácska nő, jó, ha derékig érő. De már kihajtottak hosszúkás és formás, fent sötét, alul ezüstös levelei, és zsenge ágacskáit egy piciny fürt virág díszíti, amelynek szirmai fénylenek, akár a napsütötte hó.
És Aragorn ekkor fölkiáltott: – Yé! utúvienyes! Megtaláltam! Íme, a Fák Öregjének leszármazottja! De hogy kerül ez ide? Hisz maga sincs még hétesztendős.
És Gandalf odament, megnézte, és így szólt: – Ez a növendékfácska valóban a szép Nimloth leszármazottja; az meg Galathilion sarja, aki a soknevű Telperionnak, a Fák Öregjének termése volt. Ám ki tudná megmondani, hogy került ide, épp a rendelt órában? Ez ősi szentély itt, s mielőtt a királyok elbuktak, vagy a Fa az udvaron kiszáradt volna, már bizonyára itt volt a magva. Mert azt mondják, ha ritkán érik is be a Fa gyümölcse, sok-sok esztendeig alszik magvában az élet, és senki meg nem mondja, mikor ébred. Ezt ne feledd. Mert ha egyszer beérik gyümölcse, el kell ültetni, nehogy a Fának a világban magva szakadjon. Ez úgy rejtőzött itt a hegyoldalban, ahogy Elendil fajtája rejtőzött az északi pusztaságban. De Nimloth fajtája a tiednél is régibb, Elessar király.
Ekkor Aragorn gyöngéden megfogta a fácskát. s lám! mintha alig gyökerezett volna a földben, épen jött ki; és Aragorn visszavitte a Fellegvárba. Aztán az aszott fát kiásták, ám illő tisztelettel; nem égették el, hanem nyugovóra helyezték a Rath Dínen csöndjében. És Aragorn elültette az új fát a szökőkút mellé, s ott hamar és vidáman növésnek indult; júniusra már telides-teli volt virágokkal.
– Megkaptam a jelt – mondta Aragorn –, s a nap nincs már messze. – És őröket állított a falra.
A Nyárközép napját megelőző napon futárok érkeztek a Városba Amon Dinből, s jelentették, hogy észak felől fényes lovascsapat közeledik, s már közel jár a Pelennor falához. És a Király azt mondta: – Végre, megjönnek. Készüljön fel hát fogadásukra az egész Város!
S épp Nyárközép napjának előestéjén, mikor az ég zafírkék volt, s fehér csillagok nyíltak keleten, de a nyugat még aranyfényben égett, s a levegő hűvösen illatozott, a lovasok az északi úton Minas Tirith kapujához értek. Elöl Elrohir és Elladan lovagolt egy ezüstlobogóval, mögöttük Glorfindel jött és Erestor meg Völgyzugoly egész háza népe, s csak utánuk Galadriel úrnő meg Celeborn, Lothlórien ura, fehér csataménen, s velük sokan a Szépek népének fiai közül, szürke köpenyben, hajukban fehér drágakövekkel; utolsóként meg Elrond úr jött, a tündék és emberek közt a legnagyobb, kezében Annúminas jogara, s mellette szürke poroszka lován lánya, Arwen lovagolt, népének Esthajnalcsillaga.
És Frodó, mikor megpillantotta, hogy csillogva közeledik az esti fényben, csillagokkal a homlokán, illatfelhőben, nagy csodálatában megindultan szólt oda Gandalfnak: – Tudom már, mire várt. Mert mostantól kezdve már nemcsak a nappal lesz kedves, hanem gyönyörű és áldott lesz az éjszaka is, és minden félelem elszáll!
Majd a Király köszöntötte vendégeit, azok leszálltak
lovukról, Elrond átadta a Királynak a jogart, leánya kezét a kezébe tette, együtt mentek fel a Felső Városba, és az égen kivirágzott minden csillag. És Aragorn Elessar király feleségül vette Arwen Undómielt a Királyok Városában Nyárközép napján, s hosszú várakozásuk és szenvedésük története immár lezárult.
6. fejezet

Búcsúzik mindenki

Mikor az öröm napjai véget értek, a társaság tagjainak eszükbe jutott, hogy ideje volna hazaindulniuk. És Frodó elment a Királyhoz, aki Arwen királynéval ült a szökőkútnál, és a Királyné épp Valinorról énekelt, a fa meg csak nőtt és virágzott közben. Szívesen látták Frodót, fölálltak köszöntésére; és Aragorn azt mondta:
– Tudom, hogy miért jössz, Frodó, s hogy mit akarsz mondani; szeretnél visszatérni az otthonodba. Nos, drága barátom, a fa legjobban ősei földjén nő; de téged mindig szívesen látlak országomban. S bár népednek nem volt nagy híre a nagy népek regéiben, most olyan nevet szereztek, amilyennel nem sok nagy birodalom dicsekedhetik.
– Az igaz, hogy szeretnék visszamenni a Megyébe mondta Frodó. – De először még el kell mennem Völgyzugolyba is. Mert ha ilyen boldog időben egyáltalán hiányozhat valami, hát keservesen hiányolom Bilbót. S szomorúan láttam, hogy megjött Elrond egész háza népe, de Bilbó nincs közöttük.
– Csodálkozol, Gyűrűhordozó? – kérdezte Arwen. Hisz ismered a hatalmát annak, amit megsemmisítettél; s ami gonoszat művelt, az még csak most van múlófélben. És honfitársad tovább viselte, mint te. Évei számát tekintve, a te fajtád szerint vénséges vén; és ő vár terád, mert nem vállalkozik már több hosszú útra, csak egyre.
– Akkor arra kérlek, engedd, hogy mihamarabb útra keljek – mondta Frodó.
– Hét nap múlva magunk is indulunk – mondta Aragorn. – Mert azt szeretnénk, hajó darabig, egészen Rohanig, együtt lovagolnánk. Három nap múlva itt lesz Éomer, hogy Théodent visszavigye, és odahaza helyezze nyugovóra, s mi vele tartunk, hogy megadjuk az Elesettnek a végtisztességet. De mielőtt elmégy, szeretném egyszer s mindenkorra megerősíteni Faramir szavait: akkor jössz Gondor birodalmába, amikor kedved tartja; s ugyanígy valamennyi társad. Ha adhatnék olyan ajándékot, ami tetteiddel fölér, adnék; de mert ilyen nem létezik, azt vidd magaddal, amit kívánsz, s távozz becsülettel és olyan kísérettel, mint e föld fejedelmei.
De Arwen királynő így szólt: – Én megajándékozlak. Mert én Elrond, a tünde lánya vagyok. Ám ha apám a Révbe indul, nem tartok vele, mert én, akárcsak Lúthien, választhatok, és csakúgy, mint ő, a keserédeset választom. De énhelyettem, ha eljő az idő, menj el te, Gyűrűhordozó. Ha sebéd még kínoz, és nehéz a terhed emléke, elmehetsz a Réven túl, míg minden fájdalmad, minden fáradtságod el nem múlik. S viseld ezt Tündekő és Esthajnalcsillag emlékére, akiknek sorsával a sorsod összefonódott.
Levette a nyakában ezüstláncon lógó, csillag ragyogású fehér drágakövet, s a láncot Frodó nyakába akasztotta. – Ha kínoz a Homály és a rettegés emléke, ez majd segít.
Mint a Király megmondta, három nap múlva megérkezett lóháton a Városba a roham Éomer, egy egész éorednyi pompás lovag kíséretében. Szeretettel fogadták; s mikor asztalhoz ültek a Merethrondban, a Lakomák Palotájában, elámult a hölgyek szépségén, s szíve megtelt nagy csodálkozással. S mielőtt nyugovóra tért volna, magához kérette Gimlit, s így szólt hozzá: – Glóin fia Gimli, itt a fejszéd?
– Nincs itt, uram – mondta Gimli –, de hamar idehozathatom, ha szükség van rá.
– Azt ítéld meg te – mondta Éomer. – Mert egykoron elhangzottak a számból bizonyos elhamarkodott szavak az Aranyerdő Úrnőjéről, s ezek még most is közöttünk állnak. De most már a tulajdon két szememmel láttam őt.
– Nos, uram – mondta Gimli –, akkor mit mondasz most?
– Sajnos – mondta Éomer –, nem mondhatom, hogy nincs a földön szebb hölgy, mint ő.
– Akkor ide kell hozatnom a fejszémet – mondta Gimli.
– De mindenekelőtt bocsánatot kell kérnem tőled – mondta Éomer. – Mert ha más társaságban láttam volna, akkor azt mondanám, ami ínyedre van. De így most kénytelen vagyok Arwen királynét, az Esthajnalcsillagot elébe helyezni, s a magam részéről kész vagyok bárkivel megvívni, aki meghazudtol. Kérjem a kardomat?
Gimli mélyen meghajolt. – Nem, én megbocsátok neked, uram – mondta. – Te az Estét választottad, az én választásom a Hajnal. S a szívem szomorúan érzi, hogy az elmúlik örökre, hamarosan.
Fölvirradt végre az indulás napja, nagy és fényes társaság állt útra készen, hogy a Városból északra lovagoljon. Gondor és Rohan királya elment a Megszentelt Helyre, a Rath Dínen sírboltjaihoz, arany hordágyon magukkal hozták Théoden királyt, s kivitték, némán, a Városból. Majd a hordágyat fölrakták egy nagy szekérre, amelyet Rohan lovasai vettek körül, s előtte a Király lobogóját vitték; Trufa, lévén Théoden fegyverhordozója, a szekéren ült és őrizte Théoden fegyvereit.
A társaság valamennyi tagja termetéhez illő csatamént kapott; Frodó és Csavardi Samu Aragorn oldalán lovagolt, Gandalf Keselyüstököt ülte meg, Pippin meg Gondor lovagjaival tartott. Legolas és Gimli, mint mindig, együtt ült Arod hátán.
A menettel tartott Arwen királyné, Celeborn és Galadriel a kíséretével, Elrond a fiaival; Dol Amroth és Ithilia fejedelme, valamint sok kapitány és lovag. Lovasvég egyetlen királyának sem volt még ilyen kísérete, mint amilyen Thengel fia Théodent kísérte hazavezető útján.
Békességben, sietség nélkül vonultak be Anórienbe, s értek a Szürke Erdőhöz az Amon Din lábánál; s ott, bár senki élőlényt nem láttak, dobszót véltek hallani a hegyek közül. Ekkor Aragorn megfúvatta a harsonájukat, s a hírnökei kikiáltották:
– Íme, itt jő Elessar király – Drúadán Erdejét, Ghánburi-Ghánnak és népének adja, örök időkre; engedelmük nélkül az erdőbe ember ne lépjen!
A dobok harsányan feldübörögtek, majd elhallgattak.
Végül, tizenöt napi utazás után, Théoden király szekere áthaladt Rohan zöld rétjein, és megérkezett Edorasba; és ott mind megpihentek. Az Aranycsarnok fényben úszott és szépséges falikárpitok díszítették, s olyan fényes lakomát ültek benne, mint még soha, mióta megépítették. Mert Lovasvég emberei úgy készültek, hogy Théodennek illőn megadják a végtisztességet; kőházba fektették, s odahelyezték körébe a fegyvereit és sok szép holmiját, földhalmot hordtak fölébe, s azt zöld gyeptéglákkal, az emlékezés fehér virágaival takarták el. És most már nyolc halom állt a Sírhalmok mezejének keleti felén.
Ezután a Király kíséretének lovasai fehér lovon körbelovagolták a halmot, és éneket zengtek Théodenről, Thengel fiáról, amit Gléowine szerzett, az énekmondója, s ő ezután már nem is vett a kezébe lantot. A lovasok vontatott énekszava még azokat is megindította, akik nem értették e nép beszédét; de az ének hallatán fölizzott Lovasvég embereinek tekintete, mert újra megütötte fülüket a meszszi északról hangzó patadobogás, és Éorl csatakiáltása Celebrant mezején; s amint tovahömpölygött a királyról szóló ének, a hegyek közt ismét Helm kürtje harsogott, míg csak le nem szállt a Sötétség, és Théoden lóra nem ült és el nem vágtatott a Homályon át a Tűzbe, és el nem esett dicsőséggel, épp mikor fölragyogott a nap, amit már senki sem remélt, a Mindolluin orma fölött.

Éjkomor kételyből nap keltére eljött, 
lovagolt dalolva, tündökölt a kardja.
véle remény ébredt, vége is remény lett; 
túl a halálon, túl minden átkon, vágyon, 
futáson és akaráson: ragyog glóriásan!

De Trufa ott állt a zöld halom tövében és sírt, és mikor az ének véget ért, kihúzta magát, és így kiáltott:
– Théoden király! Théoden király! Ég veled! Apám voltál, egy kis időre. Ég veled!
Mikor vége volt a temetésnek, a nők zokogása elhallgatott, Théoden magára maradt a sírhalomban, a gyászoló gyülekezet az Aranycsarnokban gyűlt össze és levetette a bánatot; mert Théoden sok-sok évig élt, és nem kisebb becsülettel végezte, mint ősei közül a legkülönbek. S mikor eljött az ideje, hogy a Lovasvég szokásai szerint kupát ürítsenek a királyok emlékezetére, előlépett Éowyn, Rohan úrnője, aranylón-fehéren, mint a nap és a hó, s telt kupát nyújtott Éomernek.
Aztán fölállt egy énekmondó s a hagyományok mestere, s elősorolta Lovasvég urainak nevét: Eorl, az ifjú; Bregó, a Csarnok építője; Aldor, a gyámoltalan Baldor öccse; és Fréa, és Fréawine, és Goldwine, és Déor, és Gram; és Helm, akik Helm Szurdokában rejtőzött, mikor Lovasvéget lerohanták; és így ért véget a Kilenc Halom, a mező nyugati oldalán, mert akkor a családfa ága letört; és ezután a keleti oldal halmai következtek: Fréalaf, Hehn húgának fia, és Léofa, és Walda, és Folca, és Folcwine, és Tengel és Théoden, a legutóbbi. S mikor sor került Théoden nevére, Éomer kiitta a kupát. S ekkor Éowyn a pohárnokoknak megparancsolta, hogy töltsenek tele minden kupát, s az egybegyűlt vendégsereg fölállt, ivott az új királyra, és azt kiáltotta: – Üdv Éomernek, Lovasvég Királyának!
S végül, mikor a tor már a vége felé járt, Éomer emelkedett szólásra, s mondta: – Halotti torra gyűltünk össze itt, Théoden király emlékezetére; de mielőtt elmennénk, örömhírt szeretnék közölni, s tudom, ezért ő sem neheztelne rám, mert apja helyett apja volt húgomnak, Éowynnak. Hallja hát-e vendégsereg, amilyen e csarnokban még soha nem gyűlt össze, sok birodalom sok fényes fia! Faramir, Gondor Helytartója, Ithilia Fejedelme, megkérte Éowynnak, Rohan úrnőjének kezét, s ő szívből igent mondott. Én tehát a színetek előtt jegyeseknek nyilvánítom őket.
És Faramir és Éowyn előrelépett, és megfogták egymás kezét; és mind ittak az egészségükre és örvendeztek. – Ily módon – mondta Éomer –, a két barátot, Gondort és Lovasvéget újabb kötelék köti össze, s ennek én kiváltképp örülök.
– Nem vagy zsugori, Éomer – mondta Aragorn –, hogy Gondornak adod birodalmad legszebbik kincsét! Ekkor Éowyn Aragorn szemébe nézett, s azt mondta – Kívánj boldogságot nekem, uram és gyógyítóm!
És ő azt felelte: – Már azóta boldogságot kívánok neked, hogy megismertelek. S gyógyír a szívemnek, hogy boldognak látlak.
A tor végeztével, aki menni készült, búcsút vett Éomer királytól. Aragorn és a lovagjai, s Lórien meg Völgyzugoly népe már készen állt, hogy ellovagoljon; Faramir és Imrahil azonban még ott maradt Edorasban; és ott maradt Arwen Esthajnalcsillag is, hogy búcsút vegyen az övéitől. Senki sem volt szemtanúja apjával, Elronddal való utolsó együttlétének, mert fölmentek a hegyekbe, s hosszan beszélgettek négyszemközt, és keserű volt a búcsújuk, mert az az idők végezetéig szólt.
Végül, mielőtt még a vendégek útra keltek volna, Éomer és Éowyn odament Trufához, s így búcsúzott tőle: – Ég veled, Megyéből való Trufiádok, Lovasvég Holdwinéje! Járj szerencsével, s térj vissza mielőbb, mindnyájunk örömére!
És Éomer még hozzátette: – A régi királyok úgy elhalmoztak volna ajándékokkal a Magosvár mezején véghezvitt tetteidért, hogy egy szekér nem bírta volna el, de te nem akarsz elfogadni semmit, mondod, csak az itt kapott fegyvereket. Eltűröm, mert valóban nem tudnálak méltóképpen megajándékozni: de húgom arra kér, fogadd el ezt az apróságot, emlékül Dernhelmre és Lovasvég kürtjeire, amelyek a hajnalt köszöntötték.
Éowyn átadott Trufának egy ősi, színezüstből ügyes kézzel kovácsolt, zöld vállszíjas kürtöt; mestere a csúcsától a szájáig csigavonalban vágtató lovasokat kalapált rá, s nagy erejű rúnákkal rótta teli.
– Ez házunk ősi hagyatéka – mondta Éowyn.-Törpmunka és Földtúró Scathának a kincséből származik. Az Ifjú Éorl hozta északról. Aki belefúj szorultságában, félelmet plántál az ellenség szívébe, örömöt a barátokéba. s azok meghallják, és segítségére jönnek.
Most, hogy a vendégek készen álltak az útra, még megitták a búcsúpoharat, s elváltak, barátságban, jókívánságok közt, majd megérkezvén Helm Szurdokába, ott két napra megpihentek. Legolas teljesítette Gimlinek tett ígéretét, és elment vele a Csillogó Barlangokba; s mikor visszatértek, hallgatag volt, s csak annyit mondott, hogy a látottakra csak Gimli találna méltó szavakat. – Márpedig még soha törp nem maradt felül szócsatában egy tündével szemben – mondta. – Akkor gyerünk most a Fangornba, s majd ott letörlesztem az adósságot!
A Szurdokvölgyből Vasudvardba lovagoltak, s megnézték az entek művét. A kőkört teljesen lebontották, elhordták; a körön belül erdőt és gyümölcsöskertet telepítettek, s most ennek a közepén folyt át a patak; de volt még ott egy tiszta vizű tó is, abból állt ki most magasan és áthatolhatatlanul az Orthanc, fekete köve a tó vizében tükröződött.
Az utasok egy darabig elüldögéltek ott, ahol valamikor Vasudvard régi kapuja volt, s ahol most két szép szál fa állt, mint két őrszem a zölddel szegett ösvény végében. amely az Orthanchoz vezetett; csodálkozva látták, hogy az entek mit végeztek, de egy lelket nem láttak, se közel, se távol. Majd egyszerre egy hang ütötte meg a fülüket: humm-hm, hmmm-hum – s lám, Szilszakáll közeledett az ösvényen öles léptekkel, oldalán Hamariberkenyével, hogy köszöntse őket.
– Legyetek üdvözölve Orthanc fáskertjében! mondta. – Tudtam, hogy jősztök, de fent volt dolgom, a völgyben; még mindig akad itt bőven tennivaló. De ti sem voltatok tétlenek ott délen meg keleten, mint hallom; s amit hallok, az mind jó, nagyon jó! – és Szilszakáll magasztalta a tetteiket, amelyekről, úgy látszik, mindent tudott; aztán elhallgatott, és hosszan Gandalf szemébe nézett.
– Nohát! – mondta. – Végül is bebizonyosodott, hogy te vagy a legerősebb, s a fáradozásod eredménnyel járt. Most hova készülsz? S miért jöttél ide?
– Hogy lássam, barátom, hogy halad a munkád mondta Gandalf. – S hogy megköszönjem a segítségedet, mindabban, amit elértünk.
- Hmmm, ez szép tőled – mondta Szilszakáll–, bár az biztos, hogy az enteknek részük volt benne. És nem csak abban, hogy elbántak ezzel az átkozott… hmmm… fagyilkossaI, aki itt lakott. Mert seregével jöttek ide azok a… burárum… gonosz szemű fekete karikalábú kőszívű karmos mancsú ocsmány szájú vérszomjas morimaita-sicahonda, hmm, nos, mert ti olyan sietős népek vagytok, és ezeknek a neve olyan gyötrelmesen hosszú, hát azt mondom, ezek a féreg orkok; átkeltek a Folyón, és jöttek északról, és az erdőkből Laurelindórenan körül, mert oda nem tudtak bejutni, hála az ott lakó nagyoknak. – Meghajolt Lórien Ura és Úrnője előtt.
– És képzelhetitek, hogy ezek az ocsmány jószágok hogy meg voltak lepve, amikor ránk akadtak, hisz addig nem is hallottak rólunk; bár ezt éppen jobb népekről is el lehet mondani. És emlékezni se fognak ránk sokan, mert kevesen menekültek közülük élve, és azok nagy részét is elnyelte a Folyó. És ez volt a szerencsétek, mert ha velünk nem találkoznak, akkor a rétek királya nem lovagolt volna messzire, vagy ha igen, nem lett volna hová hazatérnie.
– Ezt jól tudjuk – mondta Aragorn –, és nem is fogjuk soha elfelejteni sem Minas Tirithben, sem Edorasban.
- A soha még nekem is egy kicsit hosszú szó – mondta Szilszakáll. – Ezt úgy érted, amíg a királyságotok fennáll; bár most elég soká fog fennállni ahhoz, hogy még az entek is úgy érezzék, soká.
– Most kezdődik az Új Kor – mondta Gandalf –, és ebben a korban még kiderülhet, hogy az emberek királyságai túlélnek titeket, Fangorn barátom. De azt mondd meg: mi lett a feladattal, amit rád bíztam? Hogy van Szarumán? Nem unja még a Tornyot? Bár, gondolom, szerinte is javul a kilátás az ablakából.
Szilszakáll hosszan elnézte Gandalfot, majdnem hogy ravaszkás pillantással, gondolta Trufa: – Ó! – mondta. – Gondoltam, hogy erre fogsz kilyukadni. Hogy unja-e Orthancot? A végén már nagyon unta, de nem is annyira a Tornyot, mint az én hangomat: Humm! Hosszú meséket mondtam neki, legalábbis a ti nyelveteken hosszúakat.
– Akkor miért hallgatta? Bementél hozzá Orthancba? – kérdezte Gandalf.
- Humm! Nem, nem, Orthancba nem! – mondta Szilszakáll. – De kiállt az ablakba, és meghallgatott, mert máskülönben nem kapott volna semmi hírt, s bár gyűlölte a híreket, amiket hallott, két kézzel kapott rajtuk; és láttam, hogy meghallgat mindent. És én még sok mindent hozzátettem a hírekhez, amiről úgy véltem, nem árt, ha gondolkodik rajta. Rettenetesen ráunt. Mindig olyan hamari volt. Az lett a veszte.
– Látom, jó Fangornom – mondta Gandalf –, hogy ragaszkodsz a múlt időhöz: lakott, hallgatott, ráunt. – De mi van vele most? Meghalt?
– Nem, nem halt meg, már amennyire én tudom mondta Szilszakáll. – De elment. Igen, pontosan hét napja ment el. Én engedtem el. Már nem sok maradt belőle, kikecmergett, ami meg azt a féregteremtést illeti, az csak halvány árnyéka volt önmagának. Ne mondd, Gandalf, hogy megígértem: gondosan őrzöm; azt úgyis tudom. Csak épp hogy azóta sok minden megváltozott. És én őriztem is, gondosan, amíg már nem tudott ártani; hisz most már nem lehet senkinek kárára. És azt is tudod, hogy utálok bárki élőlényt ketrecben tartani, s még egy ilyet se zárok ketrecbe, ha nem nagyon muszáj. A kígyó, ha nincs méregfoga, hadd kússzon, ahová akar.
– Lehet, hogy igazad van – mondta Gandalf –, csak épp hogy e kígyónak, azt hiszem, maradt még egy foga. Megvan a hangjának a mérge, és sejtem, hogy azzal kábított el még téged is, Szilszakáll, mert tudta, hogy az a jó szíved a gyöngéd. Mindegy, ha elment, elment, erről nincs mit beszélni. De Orthanc Tornya most visszaszáll a Királyra, akié volt. Bár lehet, hogy nem lesz szüksége rá.
– Az majd kiderül – mondta Aragorn. – De e völgyeket mind az enteknek adom, tegyenek velük, amit akarnak, mindaddig, amíg őrködnek Orthancon, és nem engedik, hogy az engedélyem nélkül bárki is betegye a lábát. – Be van zárva – mondta Szilszakáll. – Bezárattam Szarumánnal, és ideadattam vele a kulcsait. Hamariberkenye örzi.
Hamariberkenye meghajolt, mint egy fiatal fa a szélben, s átadott Aragornnak egy acélkarikát, rajta két nagy, fekete, bonyolult tollú kulccsal. – Akkor hát még egyszer köszönök mindent – mondta Aragorn –, és elbúcsúzom. Növekedjék erdőtök békességben. Ha ez a völgy megtelik, bőven van még hely a hegyektől nyugatra, ahol egykoron jártatok.
Szilszakáll arca elkomorodott. – Az erdők talán növekednek – mondta. – A fák sokasodnak. De nem az entek. Nincsenek már entgyerekek.
– De most talán több remény van rá, hogy meglelitek az entasszonyokat – mondta Aragorn. – Nyitva áll minden ország, ami eddig el volt zárva előletek.
De Szilszakáll megrázta a fejét, és azt mondta: Messze vannak azok nekünk. És mostanság nagyon is sok arrafelé az ember. De hát hová tettem a jó modoromat Nem maradhatnátok és pihennétek egy kicsit? S talán van köztetek, aki szívesen vágna át Fangorn erdején, hogy megrövidítse hazafelé vezető útját. – Celebornra és Galadrielre nézett.
De Legolas kivételével mind azt mondták, hogy búcsúzniuk kell, s délnek vagy nyugatnak vették az útjukat. – Gyere hát, Gimli! – mondta Legolas. – Most Fangorn engedelmével meglátogatjuk az Enterdő mélyét, és olyan fák, mint ott, sehol nem kerülnek Középföldén. Jöjj velem, tartsd meg a szavadat; akkor együtt utazunk Bakacsinerdőbe, az én hazámba, s azon is túl. – Gimli ráállt, bár láthatólag nem valami lelkesen.
– Itt ér véget tehát a Gyűrű Szövetsége – mondta Aragorn. – De azt remélem, hamarosan visszatértek a földemre, és segítséget hoztok, mint megígértétek.
– Jövök, ha uraink megengedik – mondta Gimli. Nos, ég veletek, hobbitjaim! Innét már épen és egészségben hazaértek, nem kell álmatlanul töltenem az éjszakákat félelmemben, hogy valami baj ér. Ha tudunk, majd üzenünk nektek, s lehet, hogy néhányan még találkozni fogunk; de tartok tőle, hogy mind már soha nem leszünk együtt.
Ekkor Szilszakáll is mindegyiküktől, külön-külön elbúcsúzott, s háromszor is, mély tisztelettel hajolt meg Celeborn és Galadriel előtt. – Hosszú-hosszú ideje már, hogy nem találkoztunk fák között, hegy alatt. – A vanimar, vanimálion nostari! – mondta. – Szomorú, hogy most, a végén kellett találkoznunk. Mert a világ változik: érzem a vízen, érzem a földön, érzem a levegőben. Nem hiszem, hogy még egyszer viszontlátnánk egymást.
És Celeborn azt mondta: – Nem tudom, Fák Öregje. – De Galadriel hozzátette: – Középföldén nem, majd csak akkor, ha a föld, amit most hullámok rejtenek, fölszínre kerül. De akkor találkozunk Tasarinan füzesében, tavaszidőn. Ég veled!
Utoljára Trufa és Pippin vett búcsút az öreg enttől, s az láthatólag fölvidult, ahogy rájuk nézett: – Nos, huncutkáim – mondta –, nem innátok velem egy kortyot mielőtt elválunk?
– De mennyire, hogy innánk – mondták, és Szilszakáll félrevonult velük egy nagy fa árnyékába, s látták, hogy ott egy nagy kőkorsó áll. És Szilszakáll megtöltött három tálat, és ők ittak; és látták, hogy különös szeme rájuk tekint a tál széle fölül. – Csak vigyázva, csak vigyázva! – mondta. – Már így is megnőttetek, mióta találkoztunk.
– Hát akkor, ég veletek! – mondta búcsúzóul. – És ne feledjétek, hogy ha odahaza megtudtok valamit az entasszonyokról, üzenjetek. – Majd hatalmas kezével még viszszaintett mindannyiuknak, aztán betért az erdőbe.
A társaság innét már gyorsabban lovagolt tovább, s Rohan Kapuja felé vette az útját; s Aragorn végül majdnemhogy pontosan ott vett tőlük búcsút, ahol Pippin belenézett az Orthanc kövébe. A hobbitoknak fájt megválniuk tőle; hisz Aragorn sosem hagyta cserben őket, s annyi veszélyen át volt a vezetőjük.
– Bár nekünk is lenne kövünk, hogy bármikor láthatnánk a barátainkat- mondta Pippin –, s a távolból is szólhassunk hozzájuk.
– Már csak egy maradt, amit használhatnátok mondta Aragorn. – Mert nem hiszem, hogy azt szeretnétek látni, amit a Minas Tirith-i kő mutat. De az Orthanc palantír-ját a Király tartja meg magának, hogy lássa, birodalmában mi folyik, s hogy emberei mit művelnek. Mert ne feledd, Tuk Peregrin, hogy te Gondor lovagja vagy, és nem mentelek fel a szolgálat alól. Most csak szabadságon vagy, de bármikor visszahívhatlak. És ne feledjétek, Megyéből való drága barátaim, hogy az én birodalmam északra is kiterjed, s hogy egy szép nap majd oda is elmegyek.
Aztán Aragorn Celeborntól és Galadrieltől is elbúcsúzott; és az Úrnő azt mondta neki: – Tündekő, a sötétségen át jutottál el a reménységig, és minden vágyad teljesült. Használd jól a napjaidat!
Celeborn pedig azt mondta: – Ég veled, rokon! Bár lenne a te sorsod más, mint az enyém, s kincsed veled maradhatna az idők végezetéig!
Ezzel elváltak; az idő épp napnyugtára járt, s mikor egy idő múlva megálltak és visszanéztek, azt látták, hogy a Király nyeregben ül, körülötte a lovagjai; s a lenyugvó nap fénye megcsillan rajtuk, s lószerszámjuk, mint a vörös arany fénylik, és Aragorn fehér palástja lángvörös. Aragorn ekkor megfogta a zöld követ és magasra emelte, és a kezéből zöld tűz áradt.
A megfogyatkozott társaság a Vas folyót követte egy darabig, aztán nyugatra fordult, és Rohan Kapuján át kilovagolt a pusztaságra, ott elkanyarodott északra, és átlépte Dúnföld határát. A dúnföldiek elmenekültek előlük és elrejtőztek, mert féltek a tündenéptől, bár igazán nem sok járt még az országukban; de az utazók nem törődtek velük, hiszen még mindig jó néhányan voltak, s bőven volt mindenük, ami csak kellett; így hát ráérősen folytatták az utat, s ott verték föl a sátraikat, ahol kedvük tartotta.
Azután, hogy a Királytól elváltak, a hatodik nap épp egy erdőn keltek át egy domb oldalában, a Ködhegység lábánál, amely tőlük most jobb kéz felé esett. Mikor kilovagoltak a nyílt mezőre, napnyugtakor, botra görnyedő. szürke rongyokba öltözött vénembert értek utol, azt meg egy másik koldus követte, csoszogva, nyöszörögve.
– Nicsak, Szarumán! – mondta Gandalf. – Merre tartasz?
– Mi közöd hozzá?- kérdezte Szarumán. – Még mindig megszabnád, hogy merre menjek, nem elég, hogy tönkretettél?
– Tudod a választ – mondta Gandalf. – Sem ez, sem az. De az én munkálkodásom ideje mindenesetre a végére jár. A Király átveszi tőlem a terhet. Ha ott maradsz Orthancban, láthattad volna, s ő tanújelét adta volna kegyességének és bölcsességének veled szemben.
– Egy okkal több, hogy mielőbb eljöttem – légyen mondta Szarumán –, mert őrá sem vágyom. S ha éppenséggel érdekel a válasz az első kérdésedre, hát kifelé igyekszem e birodalomból.
– Szóval, megint a rossz utat választod – mondta Gandalf. – Nem sok reményt fűzök az utadhoz. Szóval, megveted a segítségünket? Mert fölajánljuk.
– Nekem? – kérdezte Szarumán. – Nem, nagyon kérlek, ne mosolyogj rám. Jobban kedvelem, ha mogorva vagy. Ami meg ezt a hölgyet illeti itt, én nem bízom benne; engem gyűlölt mindig, s veled szűrte össze a levet. Nem kétlem, hogy ő hozott erre, csak hogy kárörvendőn élvezd a szegénységemet. Ha tudtam volna, hogy követtek, megfosztottalak volna ettől a gyönyörűségtől.
– Szarumán – mondta Galadriel –, más dolgunk van és más gondunk, sokkalta sürgetőbb, mint hogy terád vadásszunk. Mondd inkább, hogy a jó szerencse hozott elibénk: mert így legalább megnyílt előtted egy utolsó lehetőség.
– Ha valóban az utolsó, igencsak örvendek – mondta Szarumán. – Mert akkor nem kell többé azzal bajlódnom, hogy nemet mondjak. Romba dőlt minden reményem, de nem kérek a tietekből. Ha ugyan van miben reménykednetek.
Felvillant a szeme. – Menjetek – mondta. – Nem hiába szenteltem hosszú tanulmányokat az efféle ügyeknek. Ti halálra ítéltétek önmagatokat, s ezt tudjátok ti is. S vándorutamon némi vigaszt jelent, hogy mikor az enyémet leromboltátok, a magatok házát is romba döntöttétek. S most ugyan miféle hajó visz titeket azon a széles tengeren át? – gúnyolódott. – Szürke hajó, teli árnyalakokkal. Nevetett, de hangja rekedt volt és csúf.
– Kelj fel, te hülye! – kiáltott rá a másik koldusra, aki a földre telepedett. – Fordulj meg! Ha ez a finom népség arra megy, amerre mi indultunk, akkor mi más utat választunk. Kelj föl, különben nem kapsz még kenyérhéjat se vacsorára!
A koldus megfordult, és nyöszörögve, csoszogva elindult: – Szegény, öreg Gríma! Szegény, öreg Gríma! Mindig csak bot és szitok! Hogy gyűlölöm! Bár itt hagyhatnám!
– Hát akkor hagyd ott! – mondta Gandalf.
De Kígyónyelv fakó szeme rémülten villant Gandalfra, aztán szaporán utánacsoszogott Szarumánnak. Mikor a két nyomorult a hobbitokhoz ért, Szarumán megállt, és rájuk meresztette a szemét; ők sajnálkozva néztek viszsza rá.
– Titeket is a káröröm hozott, ugye, kis csibészek? mondta. – Bánjátok is ti, hogy egy koldusnak mi hiányzik, ugye? Mert nektek megvan mindenetek, amit csak akartok, van mit ennetek, van szép ruhátok, s finom pipafüvetek a pipátokba; ó igen, tudom én azt! Azt is tudom, honnét. De a koldusnak nem adnátok egy pipára valót, mi? – Én adnék, ha volna – mondta Frodó.
– Ha vársz egy kicsit – mondta Trufa –, megkapod. amim még van. – Leszállt, és beletúrt a nyeregtáskába. Aztán átnyújtott Szarumánnak egy bőrzacskót. – Tessék – mondta. – Ráismersz? Vasudvard hordalékából való.
– Az enyém, úgy van, és drágán vettem! – kiáltotta Szarumán, ahogy a zacskóhoz kapott. – Ez csak jelképes viszonzás, mert ennél többet vittél el, fogadni mernék. Mindegy, egy koldus legyen hálás, ha a tolvaj egy morzsányit visszaad abból, ami az övé volt. Nos, a többi majd jó szolgálatot tesz neked, ha hazaérsz, és úgy találod, hogy a dolgok nem állnak olyan jól a Déli Fertályon, mint szeretnéd. Bár lenne a hazád sokáig híján a pipafűnek!
– Köszönöm! – mondta Trufa. – Akkor talán add vissza a zacskót, ami nem a tied, és végig velem volt a hoszszú úton. És tekerd a füvet a magad rongyába.
– A tolvaj tolvajt érdemel – mondta Szarumán, hátat fordított Trufának, és belerúgva Kígyónyelvbe, elindult az erdő felé.
– Hát ez aztán igen! – mondta Pippin. – Még hogy tolvaj! És mi ugyan miféle kárpótlást követelhetünk azért, hogy utunkat állta, megsebesített és orkokkal hurcoltatott Rohanon át?
– Hh! – mondta Samu. – Azt mondja, fizetett érte. Csak azt tudnám, mivel? S egy csöppet sincs ínyemre, amit a Déli Fertályról elpöttyentett. Ideje már hazamennünk.
– Az biztos – mondta Frodó. – De gyorsabban nem tudunk, ha Bilbót látni akarjuk. És történjék bármi, én először Völgyzugolyba megyek.
– Igen, azt hiszem, okosan teszed – mondta Gandalf. – Csak kár Szarumánért. Attól tartok, belőle már semmi sem lesz. De akkor se vagyok biztos benne, hogy Szilszakállnak igaza volt: aljasságában még mindig elkövethet valami gonoszságot.
Másnap már Dúnföld északi vidékén jártak, ahol ember nem lakik, noha a vidék zöld és kellemes. Arany nappalokkal, ezüst éjszakákkal köszöntött be a szeptember, s ők kényelmesen lovagoltak, amíg csak el nem érték a Hattyús folyót, s meg nem lelték a régi gázlót, amely ott volt, keletre a vízeséstől, ott, ahol az hirtelen a lapályra szakad. Messze, nyugaton, párába burkolóztak a tavacskák és porongok, amelyek közt a Szürkevíz kanyarog; az országnyi nádasban sok hattyú fészkel.
Így jutottak el Eregionba, s végre szépen köszöntött rájuk a hajnal, sziporkázott a csillogó pára fölött; s ahogy az utazók körülnéztek dombon fölvert táborukból, azt látták, hogy a távolban, keleten, a nap három hegycsúcsot ér, mely a felhők leple fölé nyújtja a fejét: a Caradhrast, a Celebdilt és a Fanuidholt. Közel voltak Mória kapujához.
Itt most hét napig elidőztek, mert újabb, fájó búcsú várt rájuk. Celebornnak, Galadrielnek és kíséretének ugyanis hamarosan le kellett térnie keletre, a Veresfokhágón, le a Feketepataki zúgón az Ezüstérhez, s ott már majdnem otthon lesznek, a maguk hazájában. Azért választották a nyugati útvonalat, mert sok megbeszélnivalójuk volt Elronddal és Gandalffal, itt elidőztek hát egy darabig, hogy még beszélgethessenek. A hobbitok már rég fülükre húzták a takarót és aludtak, mikor ők még mindig együtt üldögéltek a csillagos ég alatt, felidézték az elmúlt korokat, a világban megélt örömeiket és fáradalmaikat, vagy arról tanácskoztak, hogy mit hoz a jövő. Ha egy vándor véletlenül arra téved, keveset lát vagy hall: azt hinné, hogy kőbe faragott szürke alakokat lát, elfelejtett dolgok emlékműveit az elhagyott és elnéptelenedett földön. Mert nem mozdultak és nem a szájukkal beszéltek; beleláttak egymás gondolataiba; s csak csillogó szemük rebbent vagy villant fel, ahogy gondolataik ide-oda jártak.
De végül elmondtak mindent, s megint elváltak egy időre, míg a Három Gyűrű is el nem múlik. Lórien szürke köpenyes népe a hegyek felé lovagolt, s hamarosan beleveszett a kövek és az árnyak közé; azok meg, akik Völgyzugolyba készültek, csak ültek a hegyen és figyeltek, amíg a sűrűsödő ködben meg nem villant valami; aztán mást már nem is láttak. Frodó tudta, hogy Galadriel úrnő emelte magasba a gyűrűjét, a búcsú jeléül.
Samu elfordult és felsóhajtott: – Bár térhetnék vissza Lórienbe!
Egy este végre a felláp végére értek, s mint minden utazó, ők is úgy érezték, váratlanul; ott álltak Völgyzugoly mély völgyének szegélyén, s odalent a mélyben megcsillantak Elrond házának fényei. Akkor leereszkedtek. átmentek a hídon és a bejárathoz értek, és az egész ház fényárban úszott, és víg énekszó zengett, mert Elrond hazaért.
Mielőtt még ettek, mosakodtak vagy akár a köpönyegüket levetették volna, a hobbitok máris Bilbót keresték. Egyedül találták, egy kicsi szobában. A szoba teli volt szórva papirossal, pennákkal, irónokkal; Bilbó karosszékben ült egy fényes kis tűz előtt, nagyon öregnek látszott, de békésnek és álmosnak is.
Ahogy beléptek, kinyitotta a szemét, és fölnézett. 
– Nicsak, nicsak! – mondta. – Hát megjöttetek? Holnap van a születésem napja. Milyen jól kiagyaltátok! Azt tudtátok, ugye, hogy holnap leszek százhuszonkilenc? Még egy év, ha még élek, és utolérem az öreg Tukot. Szeretném lepipálni: de hát majd meglátjuk.
A négy hobbit megünnepelte Bilbó születése napját, aztán egy darabig még elidőzött Völgyzugolyban; sokat üldögéltek öreg barátjukkal, aki ideje java részét – az étkerések kivételével – már bent töltötte a szobájában. Mert az étkezések időpontja pontosan meg volt szabva, s ritkán esett meg, hogy arra ne ébredt volna fel idejében. Körülülték a tüzet, és sorra elmondtak neki mindent, ami az útjukról és a kalandjaikról eszükbe jutott. Először úgy tett, mintha jegyezgetne, de el-elszundított közben; s mikor fölébredt, azt mondta: – Nagyszerű! Csodálatos! Hol is tartottunk hát? – S ők ott folytatták a történetet, ahol épp lekókadt a feje.
Az egyetlen, ami igazán ébren tartotta és lekötötte az érdeklődését, az a koronázás és Aragorn esküvője volt. Persze, engem is meghívtak a lakodalomra – mondta. Elég régóta vártam. De mikor arra került a sor, hogy elrnenjek, valahogy úgy találtam, sok itt a tennivalóm; és csomagolni is csak bosszúság.
Mikor már majdnem két hét eltelt, Frodó kinézett az ablakon, s észrevette, hogy az éjszaka deret hozott, s a pókhálók fehér csipkének látszanak. Ekkor hirtelen eszébe ötlött, hogy ideje már hazamenni, s hogy búcsút kell vennie Bilbótól is. Az idő még derűs volt és szép, a legszebb nyarak egyike után, amire az emberek csak emlékeztek; de eljött az október, a szép időnek hamarosan vége, és megint esni fog, és fúj a szél. S még igen hosszú út áll előtte. De igazában nem is az időjárás ébresztette rá. Hanem az az érzés, hogy neki a Megyében a helye. Ebben Samu is osztozott. Épp előtte való este jegyezte meg:
– Nos, Frodó uram, sok földet bejártunk, sokat láttunk, de azt hiszem, ennél jobb helyet nem találunk. Itt valahogy minden megvan: a Megyéből is valami, az Aranyerdőből és Gondorból, a királyi palotákból és fogadókból, hegyekből, mezőkből. Én mégis úgy érzem, hogy hamarosan indulnunk kéne. Hogy őszinte legyek, aggódom az Öreg miatt.
– Igen, Samu, egy kicsit minden megtalálható itt, csak a Tenger nem – mondta Frodó; s ezt magában meg is ismételte: – Csak a Tenger nem.
Frodó még aznap beszélt Elronddal, s ő beleegyezett, hogy másnap reggel induljanak. Nagy örömükre Gandalf is azt mondta: – Azt hiszem, nekem is mennem kell. Legalábbis Bríig. Szeretnék Papsajttal találkozni.
Este elmentek, hogy búcsút vegyenek Bilbótól. 
– Hát, ha mennetek kell, menjetek – mondta Bilbó. – Sajnálom, mert hiányozni fogtok. Már az is jó érzés volt, hogy tudtam: itt vagytok valahol a közelben. De kezdek aluszékony lenni. – Aztán odaajándékozta Frodónak a mithrilpáncélt meg Fullánkot, mert elfelejtette, hogy egyszer már megtette; és ajándékozott neki három könyvet is, mind a három a hagyományokról szólt, s mind a hármat a maga pókhálóvékony keze írásával írta, más-más időben; s vörös gerincükön ez állt: Tündéből fordította: B. B.
Samunak egy kis zacskó aranyat ajándékozott. – Ez már majdnem az utolsó csöpp a Szmóg-szüretből – mondta. – Jól jöhet még, ha házasságra gondolsz. – Samu elvörösödött.
– Nektek nemigen tudok mit adni, fiaim – mondta Trufának és Pippinnek –, hacsak jó tanácsot nem. – S mikor megajándékozta őket egy csokor jó tanáccsal, megtoldotta még egy utolsóval, ahogy a Megyében szokás: Ügyeljetek, nehogy a fejetek nagyobbra nőjön, mint a kalapotok. De ha abba nem hagyjátok mihamar a növést. drágán kell megfizetnetek a kalapért is, a ruháért is.
– Ha már úgyis le akarod pipálni az öreg Tukot – mondta Pippin –, nem tudom, miért ne próbálnád lepipálni egy füst alatt Bikabúgót is.
Bilbó nevetett, s előhúzott a zsebéből két gyönyörű, színezüsttel pántolt, gyöngyház csutorájú pipát. – Ha szíjátok, jussak eszetekbe! – mondta. – Ezt tündék készítették nekem, de én már nem pipázom. – S egyszerre lebillent a feje, s egy kis időre elnyomta a buzgóság; mikor fölriadt, azt mondta: – Hol is tartottunk? Ja, persze: az ajándékozásnál. Erről jut eszembe, Frodó: mi is lett azzal a gyűrűvel, amit te elvittél magaddal?
– Elvesztettem, Bilbó kedves – mondta Frodó. – Elhánytam, tudod.
– De kár! – mondta Bilbó. – Szerettem volna még egyszer látni. Ejnye, de buta vagyok! Hisz épp azért mentél el, ugye: hogy elhányd. De ez az egész olyan zavaros: nem lehet összekeverni: az Aragorn dolgait, a Fehér Tanácsot, Gondort, a lovasokat, a délieket, az olifántot – te igazán láttál olifántot, Samu? – a barlangokat, a tornyokat, az aranyfákat és a jó ég tudja, mit még.
Kár, hogy én olyan egyenest jöttem vissza, az én utamról. Gandalf éppenséggel megmutathatta volna egy kicsit a világot. Igaz, a huzakodás már véget ért volna, mire visszatérek, s még több bajom lett volna, mint így. Mindegy; most már úgyis késő; s azt hiszem, kényelmesebb itt ülni, és csak hallani az egészről. Olyan otthonos itt a tűz mellett, a koszt meg nagyon jó, s ha épp kívánom, tündék is mindig kerülnek. Hát kívánhatnék egyebet?

Az Útnak vége nincs soha, 
Ha egyszer az ajtón kifut;
De hosszú volt Utunk sora, 
Menjen csak tovább, aki tud!
Induljanak új vándorok; 
Lábam fáradt-fedél alatt, 
Jó fénynél elborozgatok, 
Várom hű estém s álmomat.

Miközben Bilbó az utolsó szavakat dünnyögte, már kókadt is le a feje, s aludt is, mélyen.
Mélyült a szobában a sötétség, a tűz fényesebben ragyogott; ők ránéztek az alvó Bilbóra, s látták, hogy álmában mosolyog. Egy darabig még csöndben elüldögéltek; aztán Samu körülnézett a szobában, a falon táncoltak az árnyékok; majd halkan megszólalt:
– Nem hiszem, Frodó uram, hogy sokat írt volna, amíg mi távol voltunk. Most már aligha fogja megírni a történetünket.
Bilbó kinyitotta a szemét, mintha csak hallotta volna. Fölriadt. – Látjátok, aluszékony vagyok – mondta. – S ha rám jön az írhatnék, inkább csak verset írok. Frodó, drága cimborám, nem volna ellenedre, hogy egy kicsit rendbe szedd az anyagot, mielőtt elmégy? Gyűjtsd össze a jegyzeteimet és az írásaimat, meg a naplómat is, és vidd magaddal, arra kérlek. Samu majd segít, s ha gatyába ráztátok, gyere vissza, én átfutom. Nem leszek szigorú kritikus.
– Szívesen – mondta Frodó. – És persze hogy hamar visszajövök; most már nem veszélyes. Most már van igazi király, s hamarosan az utakon is rendet teremt.
– Köszönöm, drága cimborám! – mondta Bilbó. Ezzel igazán nagy kő esik le a szívemről. – És már aludt is megint.
Másnap Gandalf és a hobbitok a szobájában köszöntek el Bilbótól, mert kint hideg volt; majd Elrondtól és háza népétől is búcsút vettek.
Mikor Frodó megállt a küszöbön, Elrond jó utat kívánt neki, megáldotta, és így szólt
– Azt hiszem, Frodó, már nem lesz rá szükség, hogy visszagyere, hacsak nem jössz nagyon hamar. Mert jövőre ilyentájt, mikor már aranylanak, de még nem hullottak le a levelek, a Megye erdeiben találod Bilbót. És én is vele leszek.
E szavakat senki más nem hallotta, s Frodó is megtartotta magának.

7. fejezet

Hazafelé

A hobbitok végre elindultak hazafelé. Már alig várták, hogy viszontlássák a Megyét; de kezdetben lassan lovagoltak, mert Frodó nem érezte jól magát. Mikor a Bruinen gázlójához értek, megállt, s nagyon nem akaródzott belovagolnia a vízbe; észrevették, hogy egy darabig mintha nem is látott volna maga körül semmit, még őket sem. Egész nap hallgatag volt. Ez október hatodikán történt.
– Fáj valamid, Frodó? – kérdezte halkan Gandalf, ahogy odalovagolt melléje.
– Hát, igen – mondta Frodó. – A vállam. A seb fáj, és nagyon nyom a Homály emléke. Épp ma egy esztendeje történt.
– Bizony. Van seb, ami teljesen sose gyógyul be – mondta Gandalf.
– Sajnos, az enyém is ilyen – mondta Frodó. – Igazi visszatérés nem létezik. Ha viszontlátom is a Megyét, már nem látom ugyanannak; mert magam sem vagyok ugyanaz. Megsebesítettek késsel, fullánkkal, foggal, lehúzott a teher. Vajon hol pihenhetek meg?
Gandalf nem válaszolt.
A második nap végére megszűnt a fájdalma és roszszulléte, s Frodó megint vidám lett, olyan vidám, mintha nem is emlékezett volna előző napi fekete kedvére. Ezután minden jól ment, s gyorsan teltek a napok; ráérősen lovagoltak, s el-elidőztek a szép erdőkben, ahol az őszi napfényben vörösen-sárgán izzottak a levelek. Végül megérkeztek Széltetőhöz: már késő délután volt, s a domb árnyéka sötéten hullott az útra. Frodó arra kérte a társaságot, hogy siessenek, ő maga nem is nézett a domb felé, csak átlovagolt az árnyékán, leszegett fejjel, s szorosan maga köré vonta a köpönyegét. Aznap éjjel megváltozott az idő, esővel viselős szél fújt nyugatról, süvített hidegen, s a sárga levelek, mint a madarak kavarogtak a levegőben. Mire a Cset-erdőbe értek, az ágak már majdhogynem csupaszok voltak, s esőfüggöny fátyolozta el a szemük elől a Brí-dombot.
Így hát a szeles és nyirkos október végi nap végére érve az öt utazó föllovagolt a meredek kaptatón, és odaért Brí déli kapujához. A kaput zárva találták; a szél az arcukba csapta az esőt, a sötétülő égen rongyos felhők rohantak alacsonyan, s szívük kissé elszorult, mert más fogadtatásra számítottak.
Addig kiáltoztak, míg végül előkerült a kapuőr, s látták, hogy jókora bunkót tart a kezében. Félve és gyanakodva nézett ki rájuk; de mikor látta, hogy Gandalf az, s a társai hobbitok, hiába különös öltözékük, földerült, és üdvözölte őket.
– Kerüljetek beljebb! – mondta, és kinyitotta a kaput. – Ilyen kutyának való este, itt kinn a hideg esőn, nem kérdem és nem mondom el, mi újság. De az öreg Ászok a Póni-ban, biztos, hogy szívesen lát, ott meghallhatjátok. amit hallani érdemes.
– Amit mi mondunk, azt úgyis mind meghallod később, sőt, többet is annál – nevetett Gandalf. – Hogy van Béni?
A kapuőr összevonta a szemöldökét. – Elment – mondta. – De jobb, ha Ászokot kérditek. Jó estét!
– Neked is! – mondták, és bementek; akkor vették észre, hogy a sövényen túl, az út szélén, hosszú, alacsony kunyhó épült. A kunyhóból előjött egy csomó ember, s a kerítés fölött bámultak rájuk. De amikor Páfrány Pockó házához értek, látták, hogy a sövény tépett, nyíratlan, s a ház ablakai mind be vannak deszkázva.
– Gondolod, Samu, hogy megölted azzal az almával? – kérdezte Pippin.
– Annyira nem vagyok bizakodó, Pippin uram mondta Samu. – Az viszont érdekelne, hogy mi lett azzal a szegény pónival. Sokszor eszembe jut, meg az a farkasüvöltés is, meg minden.
Végül megérkeztek a Pajkos Póni-hoz, s az legalább kívülről nem változott; világosak voltak az alsó ablakai, a vörös függönyök mögött égett a lámpa. Becsöngettek, Nob kijött az ajtóhoz, az ajtó nyikorogva, résnyire kinyílt, s Nob kikandikált; mikor látta, hogy ők állnak ott a lámpa alatt, meglepve fölkiáltott:
– Papsajt uram! Gazda! – kiáltotta. – Visszajöttek! – Igen? Lássuk csak! – hallották Papsajt hangját, s már jött is rohanvást, a kezében bunkó. De amikor meglátta, kik azok, megtorpant, mogorva képe földerült, s kiült rá a csodálkozás.
– Nob, te kócos tökfilkó! – kiáltotta. – Hát nem tudod nevükön nevezni a régi barátokat? Holtra rémítesz, amilyen időket élünk… Nohát! Már azt hittem, egyikteket sem látom soha többé, hogy őszinte legyek: ti elmentetek a Vadonba azzal a Vándorral, itt meg azok a Fekete Emberek. De fenemód örülök, hogy látlak titeket, s Gandalfot nemkülönben. Kerüljetek beljebb! Gyerünk! Ugyanazt a szobát, mint régen? Szabad mind. Ami azt illeti, manapság a legtöbb szabad, én aztán igazán nem titkolom, úgyis rájösztök, hamar. És megnézem, mit tudunk igyerinteni vacsorára, így hirtelen; de elég rosszul vagyok eleresztve. Hé, Nob, te világlustája! Szólj Bobnak. Persze, megint kiment a fejemből: Bob elment. Az este hazament az övéihez. Mindegy, kösd be a vendégek pónijait az istállóba, Nob! De te, Gandalf, magad kötöd be a lovadat, azt lefogadom! Szép állat, azt rögtön láttam. No, kerüljetek beljebb. Érezzétek magatokat itthon.
Papsajt uramnak legalább a modora mit sem változott; úgy látszott, most is olyan lázasan serény, mint régen. Pedig alig volt benn valaki, s az is csöndes; a söntésből talán ha két-három mormoló hang hallatszott. S ha jobban megnézték a két gyertya fényénél, amit meggyújtott, és ott vitt előttük, a fogadós arca ugyancsak ráncos és gondterhelt volt.
Végigvezette őket a folyosón a különszobába, ahol azt a furcsa estét töltötték, akkornap, több mint egy éve; egy kicsit nyugtalanul követték, mert látták, hogy az öreg Ászok megpróbál jó képet vágni valami bajhoz. Valami nagyon megváltozott. De nem szóltak semmit, csak vártak.
Mint gondolták, Papsajt uram vacsora után beállított a különszobába, hogy megtudakolja, ízlett-e minden. Hát ízlett: a Póni-ban sem a sör, sem a koszt nem lett rosszabb, az biztos.
– Azt nem merem ajánlani, hogy gyertek le a söntésbe az este – mondta Papsajt. – Gondolom, fáradtak vagytok; s különben is, alig vannak. De ha jut számomra egy fél órátok, mielőtt lefeküsztök, szívesen beszélgetnék, csak úgy, magunk közt, csöndben.
– Mi magunk is ezt szerettük volna kérni – mondta Gandalf. – Nem vagyunk fáradtak. Kutya bajunk. Átáztunk, átfáztunk, éhesek voltunk, de ezt, hála neked, mind kihevertük. Gyere, ülj le! S ha van pipafüved, áldani fogunk!
– Hát, ha mást kérnétek, jobban örülnék! – mondta Papsajt. – Pontosan ez az, aminek szűkiben vagyunk, lévén hogy csak annyi van, amennyit magunk megtermelünk, az pedig nem elég. A Megyében manapság nem kapni. De majd megpróbálok keríteni. – Mikor visszajött, egy köteg vágatlan levelet hozott, talán ha egykét napra elegendőt. – Délszegi – mondta –, ez a legjobb, amink van: a Délfertályival persze nem ér fel, amint azt mindig is mondtam, bár én a Brí-beliekkel, már elnézést kérek, többnyire nem értek egyet.
Leültették egy nagy karosszékbe a lángoló fahasábok, a kandalló mellé, s Gandalf is leült a kandalló túlsó oldalára, a hobbitok meg kisszékekre telepedtek, kettőjük között; aztán elkezdődött a beszélgetés, és eltartott sokszor fél óráig, s szó esett mindenről, amit Papsajt uram hallani vagy mondani kívánt. Amit ők mondtak, az többnyire meghaladta a képzeletét, s csak ámuldozott vagy szörnyülködött; más megjegyzést nemigen váltott ki belőle, csak azt, hogy: – Nohát! – meg: – Ne mondd! –, olykor többször egymás után is, mert Papsajt uram nem akart hinni a fülének. – Ne mondd, Zsákos uram; vagy Alagi uram? Már mindent összekeverek. Ne mondd, Gandalf mester! Még ilyet! Ki hitte volna!
De a maga gondjairól már többet mondott. Korántsem mennek jól a dolgok, hajtogatta. Az üzlet nemhogy nem tisztességesen, de kifejezetten rosszul megy. – Kintről még csak a közelébe se jön senki Brínek – mondta. – Az idevalósiak meg inkább otthon maradnak, és bereteszelik az ajtajukat. Mind azok miatt a jöttmentek és a banditák miatt, akik tavaly kezdtek szállingózni a Füvesúton, tán emlékeztek rá; de azóta sok új jött. Némelyik csak afféle szerencsétlen, aki a baj elől menekült; de a többségük gazember, enyveskezű meg huncfut. Baj meg épp akad Bríben is, akad bizony, bőven. Volt itt egy olyan verekedés, hogy többeket is agyonvertek, agyon bizony. Ha elhiszitek.
– El – mondta Gandalf. – Hányat?
– Hármat meg kettőt – mondta Papsajt, a nagyokra meg a kicsikre utalván. – Szegény Hangaláb Matyit, Ómafási Lórit és a kis Töviskes Tamást, a hegyen túlról; meg Árkosi Vilit meg egy Talpasból való Alagit; mind rendes fickó volt, hiányoznak. A Kecskebuga Béni, aki valamikor a Nyugati Kapunál volt, meg az a Páfrány Pockó, az idegenek oldalára állt, és el is mentek velük; szerintem ők is engedték be őket. Mármint hogy aznap éjjel, mikor a verekedés volt. Ez azután történt, hogy megmondtuk nekik, kívül tágasabb, és kitessékeltük őket; tavaly, az év végén, a verekedés meg már az új évben, mikor az a nagy hó leesett. – Most meg rablónak álltak és odakint élnek, az erdőben bujkálnak Arcseten túl, és észak felé, a Vadonban. Egy kicsit olyan ez, mint a régi rossz időkről szóló mesék, én azt mondom. Az országút nem biztonságos, nem is megy senki messze, este meg mindenki korán bezárkózik. Körös-körül őröket tartunk a kerítésen, éjszakánként meg sok ember őrzi a kaput.
– Minket senki se zaklatott – mondta Pippin –, pedig lassan lovagoltunk, és őrséget sem állítottunk. Azt hittük, minden bajt magunk mögött hagytunk.
– Hát, sajnos nem, uram – mondta Papsajt. – De nem csoda, hogy titeket békén hagytak. Aki fegyverrel jár, kardja, sisakja, pajzsa van, meg minden, azt nem támadják meg. És hadd mondjam meg, magam is megijedtem, mikor megláttalak titeket.
Ekkor ébredtek rá a hobbitok, hogy nem azért néztek döbbenten rájuk, mert meglepődtek a visszaérkeztükön. hanem mert látták a fegyverzetüket. Ők maguk úgy hozzászoktak már a háborúhoz, s ahhoz, hogy jól felfegyverzett csapatban lovagoljanak, hogy eszükbe sem jutott a köpenyük alól kikandikáló fényes páncéling, a gondori és lovasvégi sisak, ami ugyancsak idegen a hazájukban. És Gandalf is most nagy szürke lovon lovagolt, ruhája hófehér, fölötte kék-ezüst palástot hord, s az oldalán hosszú kard lóg, a Glamdring.
Gandalf nevetett. 
– Nohát – mondta –, ha ötünktől megijednek, soha rosszabb ellenséggel ne találkozzunk. De amíg itt szállunk, éjszakánként legalább békén hagynak.
– De meddig tart az? – kérdezte Papsajt. – Nem tagadom, örülnénk, ha egy darabig maradnátok. Tudjátok, nem szoktunk hozzá az ilyen zavargáshoz; a kószák meg mind elmentek, a népek azt beszélik. Azt hiszem, még most se tudjuk felmérni, hogy mit tettek értünk. Mert nemcsak a rablók, voltak itt rosszabbak is. A télen farkasok üvöltöttek a kerítés tövében, körös-körül. Az erdőben meg mindenféle sötét alakok, félelmetes jószágok ólálkodtak; ha csak rágondolok is, megfagy az ereimben a vér. Nagy volt a felfordulás, gondolhatjátok.
– Gondolom – mondta Gandalf. – De manapság majd minden országban felfordulás van, nagy felfordulás. Fel a fejjel, Ászok! Kicsi híja volt, hogy igen nagy baj érjen, s örömmel hallom, hogy a baj nem volt nagyobb. Most jobb idők következnek. Lehet, hogy jobbak, mint valaha is voltak. A kószák visszatértek. S mi is velük. S megint van Király, Ászok. És a figyelme hamarosan felétek fordul.
– És akkor megnyílik megint a Füvesút, a fullajtárjai eljönnek északra, nagy jövés-menés lesz, a Vadonból minden gonoszat kiűznek. Sőt, egy idő múlva a Vadon se lesz Vadon, emberek és mezők lesznek ott, ahol valaha a rengeteg volt.
Papsajt uram a fejét csóválta. 
– Hát, ha tisztességes és becsületes népek járnak az utakon, az nem fog ártani mondta. – De több aljanépre meg útonállóra semmi szükség. És jöttmentekre se, Bríben vagy a szomszédságban. Minket csak hagyjanak békin. Nem szeretném, ha letáborozna itt egy csomó idegen, aztán itt verne tanyát és törné fel a Vadon földjét.
– Titeket békén fognak hagyni, Ászok – mondta Gandalf. – Elfér itt több ország is a Vas folyó és a Szürkevíz közt, vagy a Borbuggyantól délre, a parton, s még így sem él majd senki többnapi járóföldre Brítől. S valamikor sokan éltek itt, innét északra, százmérföldnyire vagy annál is messzebb, a Füvesút túlsó végén; az Északi Dombvidéken meg az Esthajnal-tó partján.
– Fönn, a Holtak Árkánál? – kérdezte Papsajt, és lerítt az arcáról a kétely. – Arra ugyan nem jár más, csak a rablók.
– Meg kószák – mondta Gandalf. – Holtak Árka, azt mondod. Hát így hívták hosszú éveken át; de az igazi neve, Ászok, Fornost Erain, a Királyok Északvára. És a Király majd megint odalátogat; és akkor fényes népek lovagolnak erre.
– Ez elég jól hangzik, nem mondom – mondta Papsajt. – És az üzletnek is jót tesz, nem vitás. Amíg a Király Brít békén hagyja.
– Békén fogja hagyni – mondta Gandalf. – Ismeri és kedveli.
– Mi a csuda? – ámult el Papsajt. – Már honnét ismerné, ha ott ül a trónusán többszáz mérföldnyire, a nagy böhöm kastélyában? És nem csodálkoznék, ha aranykupából inná a bort. Számít is neki a Póni, meg egy pofa sör. Nem mintha nem volna jó a söröm, Gandalf. Párját ritkítóan jó, azóta, hogy tavaly őszön itt jártál és ráolvastál. S mondhatom, csak ez vigasztal a bajban.
– Ó! – mondta Samu. – De ő azt mondja, mindig is jó volt a söröd.
– Ő?
– Ő hát. A Vándor. A kószák vezetője. Pedzed már végre?
Pedzette: és Papsajt képe maga volt a testet öltött ámulat. Szeme elkerekedett, szája tátva maradt, s benneszakadt a lélegzet. 
– A Vándor! – kiáltott fel, amikor megint lélegzethez jutott. 
– Hogy koronája van meg aranykupája? Hát, hogy mit meg nem érünk!
– Jobb időket, Brí számára legalábbis – mondta Gandalf.
– Nagyon remélem – mondta Papsajt. – Ennél jobbat nem beszélgettem már ezer éve. És nem tagadom, hogy ma könnyebb lesz az álmom, és könnyebb lesz a szívem. Most aztán lesz min gondolkoznom, de holnapra halasztom. Ideje eltennem magamat, és azt hiszem, ti is örültök, ha lefekhettek. Hé, Nob! – kiáltotta, s kiállt az ajtóba. – Hé. Nob, te világlustája!
– Nob! – mondta magában, és a homlokára csapott. – Mi is jut eszembe erről.
– Csak nem feledkeztél meg valami újabb levélről. Papsajt uram? – kérdezte Trufa.
– Ugyan már, Borbak uram, ne juttasd folyton ar eszembe. Lám, most kiverted a fejemből, amire gondoltam. Miről is volt szó? Nob, istálló… ez az! Megvan! Ha emlékszel Páfrány Pockóra meg a lólopásra; nos, az a póni, amit vettél, itt van. Magától jött vissza, úgy ám. De hogy hol járt, azt te jobban tudod, mint én. Koszlott volt mint egy vén kutya, és girhes, mint a ruhafogas, de élt. Nob viselte gondját.
– Mi a csuda! Az én Bugám? – kiáltotta Samu. – Én aztán szerencsés fickó vagyok, mondhat bármit az Öregem. Megint valóra vált egy kívánságom. Hol van? – Samu le sem feküdt, amíg föl nem kereste Bugát az istállóban. Másnap az utazók Bríben töltötték az egész napot, és Papsajt uram igazán nem panaszkodhatott a fogadó esti forgalmára. A kíváncsiság minden félelmet legyűrt, és a fogadó zsúfolásig megtelt. A hobbitok, udvariasságból, beültek egy időre a söntésbe, és sorra válaszolgattak a kérdésekre. Brínek jó az emlékezete, s Frodótól jó néhányan megkérdezték, megírta-e már a könyvét.
– Még nem – mondta. – Most azért megyek haza, hogy rendezzem a jegyzeteimet. – Megígérte, hogy ír majd a Bríben esett döbbenetes eseményekről is, akkor legalább lesz valami érdekes a könyvében, ami, úgy látszik, javarészt a távoli és kevéssé fontos “messze délen“ történt eseményekkel foglalkozik.
Ekkor a fiatalok egyike éneket kért. A teremben néma csönd lett, mindenki mogorva képet vágott, s a kérés nem hangzott el újra. Szemmel láthatólag még a söntésben sem akartak hallani semmi baljós eseményről.
Nappal nem volt semmi baj, éjszaka egy hang sem, Brí békéjét semmi nem zavarta meg, amíg az utazók ott voltak; de másnap reggel korán keltek, mert még mindig esős volt az idő, és szerettek volna estére a Megyébe érni, az meg jókora út. Brí népe mind ott volt, hogy végignézze az indulásukat, vidámabb kedvében, mint egy esztendeje bármikor, s aki eddig még nem látta az idegeneket állig fegyverben, az most tátott szájjal bámulta őket: Gandalfot a fehér szakállával s a fényt, ami láthatólag áradt belőle, mintha a kék palást csak felhő volna a nap színe előtt; és a négy kóbor lovagnak öltözött hobbitot, aki mintha a meséből lépett volna ki. Aki eddig csak nevetett és azt mondta, mese az, amit a Királyról mondanak, most még az is elgondolkozott, hátha mégis van benne valami.
– Hát akkor, járjatok szerencsével, és érjetek haza épen és egészségben – mondta Papsajt uram. – Persze, már korábban is megmondhattam volna, hogy ha igaz, a Megyében sincs minden rendben. Fura dolgok folynak ott, azt beszélik. De hát az egyik dolog elfelejteti a másikat. és én tele vagyok a magam gondjával. Persze, ha szabad art mondanom, ti annyira megváltoztatok, mióta elmentetek, hogy úgy nézem, kapásból megbirkóztok minden bajjal. És nem kétlem, hogy majd hamarosan rendet teremtetek. Jó szerencsét! S örömömre szolgálna, ha minél gyakrabban fölkeresnétek.
Elköszöntek tőle, lóra szálltak, s a nyugati kapun át elindultak a Megye felé. Velük volt Buga, a póni is; mint korábban, most is jól megrakva, de elégedetten poroszkált Samu mellett.
– Csak tudnám, hogy Ászok mire célzott – töprengett Frodó.
– Én sejtem- mondta komoran Samu. – Arra, amit a Tükörben láttam; a fák kidöntve, meg minden, s az Öregem kiakolbólítva az odújából. Siethettem volna jobban is.
– S a Déli Fertályon is valami baj lehet – tette hozzá Trufa. – Ha sehol nincs pipafű.
– Akármi legyen – mondta Pippin –, Lothó áll mögötte; erre mérget vehettek.
– Talán benne van, de hogy ő áll mögötte, az korántsem biztos. Megfeledkeztek Szarumánról. Ő a Megyére még Mordornál is korábban felfigyelt.
– De jó, hogy velünk vagy, Gandalf – mondta Trufa. – Így majd hamar tisztázódnak a dolgok.
– Pillanatnyilag még veletek – felelt Gandalf. – De már nem sokáig. A Megyébe nem megyek. A Megye ügyeit magatoknak kell rendbe hoznotok; ezt tanultátok. Még mindig nem értitek? Az én időm lejárt; most már nem az én dolgom, hogy a dolgokat rendbe hozzam, vagy segítsek másoknak rendbe hozni. Ami meg titeket illet, barátaim, nem is szorultok segítségre. Felnőttetek. Sőt, igencsak nagyra nőttetek; a nagyok közt van a helyetek, s nem is féltelek egyikőtöket sem.
– Ha tudni akarjátok, az én utam hamar letér a tietekéről. Szeretnék hosszan elbeszélgetni Bombadillal; még világéletemben nem értem rá így beszélgetni. Ő mohagyűjtögető, én meg kő voltam, akinek az a sorsa, hogy görgetik. De vége az időnek, amikor még görgettek, s most bőven lesz egymás számára mondanivalónk.
Hamarosan elérkeztek a Keleti Útnak arra a pontjára, ahol annak idején Bombadiltól búcsút vettek; most azt remélték, sőt egy kicsit számítottak is rá, hogy ott találják, ott áll majd és köszönti őket. De nyoma sem volt sehol; a Sírbuckákat, délen, szürke köd borította, és a távoli Üregerdő is sűrű ködbe burkolózott.
Megálltak, és Frodó vágyakozva nézett dél felé. – De szeretném az öreget viszontlátni – mondta.- Kíváncsi lennék, hogyan boldogul.
– Mint mindig, abban biztos lehetsz – mondta Gandalf. – Semmi nem zavarja; s ha nem tévedek, nem is nagyon érdekli, hogy velünk mi volt, vagy mit láttunk, kivéve talán az enteknél tett látogatásunkat. Lehet, hogy később majd lesz időd, és meg tudod látogatni. De én a te helyzetedben most hazafelé igyekeznék, különben kapuzárásig nem jutsz át a Borbuggyan hídján.
– Nincs is ott kapu – mondta Trufa –, az Út felől nincs; ezt te is tudod. Persze, ott a Bakföldi Kapu; de ott engem bármikor átengednek.
– Úgy érted, hogy nem volt ott kapu – mondta Gandalf. – Én azt hiszem, most van. S lehet, hogy a Bakföldi Kapunál is több lesz a kellemetlenséged, mint hinnéd. De hát majd eligazítod. Ég veletek, drága barátaim! Még nem végleg, még nem. Ég veletek!
Letérítette Keselyüstököt az útról, a nagy ló átszökkent az árkon, ami az út mellett vezetett; aztán Gandalf egy kiáltására nekieredt, s mint az északi szél vágtatott a Sírbuckák felé.
– Lám, négyen vagyunk megint, mint ahogy elindultunk -.mondta Trufa. – A többiek mind lemaradoztak, egyik a másik után. Olyan ez az egész, mint egy lassan halványuló álom.
– Számomra nem – mondta Frodó. – Számomra inkább olyan, mintha most aludnék el ismét.
8. fejezet

A Megye megtisztítása

Már jócskán beesteledett, mire bőrig ázva, fáradtan megérkeztek a Borbuggyanhoz, ám az utat elzárva találták. A híd mindkét végében nagy, lándzsás kapu állt; s látták, a folyó túlpartján néhány új ház épült: keskeny és szögletes ablakú, csupasz és rosszul világított ház, mind komor és nagyon nem a Megyébe illő.
Megdöngették a külső kaput és kiabáltak, de kezdetben nem kaptak választ; aztán, meglepetésükre, valaki megfújt egy kürtöt, s fény gyulladt az ablakokban. Egy hang ordított a sötétbe:
– Ki az? Menjetek innét! Nem jöhettek be! Nem tudtok olvasni? Ki van írva, hogy: Napnyugtától napkeltéig nincs bejárás.
– Már hogy tudnánk sötétben olvasni! – kiabált viszsza Samu. – S ha a megyei hobbitokat kirekesztitek ilyen kutyának való éjszaka, akkor ott tépem le a föliratotokat, ahol találom.
Ekkor becsapódott az ablak, s jó néhány hobbit rontott ki a bal oldali házból, kezében lámpással. Kinyitották a túlsó kaput, s átjöttek a hídon. Mikor az utazókat meglátták, megrémültek.
– Gyere csak ide! – mondta Trufa, ahogy fölismerte az egyik hobbitot. – Ha nem ismernél, Szénás Hob, majd meg fogsz ismerni. Borbak Trufa vagyok, s igencsak érdekelne, mi ez az egész, s te, bakföldi létedre mit keresel itt? Te a Sövénykapunál voltál.
– Egek! Hisz ez Trufa úr, úgy ám, s állig fegyverben! – mondta az öreg Hob. – Hisz azt mondták, meghaltál. Hogy ottvesztél az Öregerdőben. Örülök, hogy életben látlak!
– Akkor ne bámulj a rácson át, hanem nyisd ki a kaput! – mondta Trufa.
– Bocsáss meg, Trufa uram, de nem lehet, mert parancs van rá.
– Kitől?
– A Zsáklaki Főnöktől.
– Főnöktől? Főnöktől? Lothó úrra gondolsz? – kérdezte Frodó.
– Hát, valahogy úgy, Zsákos uram; de manapság csak úgy kell mondanunk, hogy “Főnök“.
– Mi a csuda? – mondta Frodó. – Örülök, hogy végre levetette a Zsákos nevet. De már nagyon ideje, hogy a család leszámoljon vele, és közölje, hol a helye.
A hobbitok a kapun túl mélyen hallgattak. – Én a te helyedben nem beszélnék így – mondta az egyik. – Még a végén a fülébe jut. S ha ilyen zajjal vagy, még felébreszted a Főnök Nagyemberét.
– Meg lesz lepve, hogy mire ébred – mondta Trufa. – Ha arra gondolsz, hogy a drágalátos főnököd a Vadonból fogad fel útonállókat, akkor épp idejében jöttünk. – Leszökkent a póniról, észrevette a föliratot a lámpás fényében, letépte, és behajította a kapun. A hobbitok visszahőköltek, s meg sem mozdultak, hogy kaput nyissanak. Gyerünk, Pippin! – mondta Trufa. – Ketten elegen leszünk hozzá.
Átmásztak a kapun, s a hobbitok menekültek. Újabb kürtszó. Kinyílt a nagyobbik, jobb oldali ház ajtaja, s a fényében egy nagy, döher alak tűnt föl.
– Mi van itt? – acsargott jöttében. – Kaputörés? Takarodjatok innét, vagy kitekerem azt a mocskos kis nyakatokat! – Megtorpant, és észrevette, hogy a hobbitok kezében megvillan a kard.
– Páfrány Pockó – mondta Trufa –, tízig számolok ha addig nem nyitod ki a kaput, megbánod. Ha nem engedelmeskedsz, vasat mártok beléd. És ha kinyitottad, kimégy, és a színed ne lássuk többé. Rabló vagy és útonálló.
Páfrány Pockó összerezzent, a kapuhoz csoszogott, és kinyitotta. – Ide a kulcsot! – mondta Trufa. De a bandita a fejéhez vágta, aztán kiszökkent a sötétbe. Mikor elszaladt a pónik mellett, az egyik kirúgott, s futtában épp eltalálta. Ordítva rontott a sűrűbe, s hírét se hallották többé. – Tiszta munka, Buga – mondta a póninak elismerően Samu.
– Ennyit a nagyemberetekről – mondta Trufa. A főnököt majd később keressük fel. Most szállás kell, s mert úgy látom, a Hídi Fogadó-t lebontottátok, és ezt a rondaságot építettétek a helyébe, kénytelenek lesztek ti szállást adni nekünk.
– Elnézést, Trufa uram – mondta Hob –, ez tilos. – Már hogy mi tilos?
– Csak így befogadni valakit, külön kosztot adni neki, meg minden – mondta Hob.
– Mi lelt benneteket? – kérdezte Trufa. – Rossz év járt rátok, vagy mi? Azt hittem, jó nyár volt, és gazdag aratás. – Hát igen, az év az elég jó volt – mondta Hob. – Bőven termett minden, csak azt nem tudjuk, mi lett vele. Csak épp hogy ezek a “begyűjtők“ meg “elosztók“… ezek mindent megmérnek, megszámlálnak és elvisznek, raktárba. De inkább csak gyűjtögetnek, mint osztanak, és mi alig látunk viszont valamit.
– Egek! – ásított Pippin. – Ennyi minden sok egy éjszakára. Van a zsákunkban koszt. Csak egy szobát adjatok, ahol eltehetjük magunkat holnapra. Aludtam én már ennél rosszabb helyen is.
A hobbitok a kapunál még mindig csak feszengtek, láthatólag megszegtek valami szabályt, de ilyen parancsoló modorú és állig felfegyverzett utazóknak, akik közül kettő módfelett nagy volt és erősnek látszott, nem lehetett nemet mondani. Frodó rájuk parancsolt, hogy csukják be utánuk a kaput. Éppenséggel volt benne némi logika, hogy őrt állítsanak, amíg odakünn rablók kószálnak. A négy útitárs bevonult a hobbitok őrházába, s kényelembe helyezte magát, ahogy tudta. A hely csúf volt és csupasz, vacak kis tűzhellyel, ahol nem lehetett tisztességes tüzet se rakni. A felső szobákban egy sor kemény kis priccs, s minden falon valami felhívás és szabály. Pippin sorra mind leszaggatta. Sör semmi, ennivaló alig, de abból, amit magukkal hoztak és most megosztottak, valamennyien tisztességgel megvacsoráztak; aztán Pippin megszegte a szabály negyedik pontját, mert rárakta a tűzre a másnapi tűzifakiszabatot is.
– Nohát, mit szólnátok hozzá, ha rágyújtanánk, s ti addig elmondanátok, hogy mennek itt a dolgok, a Megyében? – kérdezte.
– Nincs pipafű – mondta Hob –, vagyis hogy csak a Főnök embereinek van. Úgy látszik, az egész termésnek lába kelt. Úgy halljuk, szekérszám hordták a régi úton a Déli Fertályról, a Sarn gázlóján át. Tavaly, év végén, azután, hogy ti elmentetek. De szép csöndben addig is, kicsinyenként. Hogy Lothó…
– Fogd már be a szád, Szénás Hob! – kiáltottak rá többen is. – Tudod, hogy tilos az ilyen beszéd. Még a Főnök fülébe jut, aztán majd mind bajba kerülünk.
– Nem jut, ha csak közületek nem besúgó valaki – vágott vissza dühösen Hob.
– Jól van, jól – mondta Samu. – Ennyi elég. Többet hallani sem akarok. Se köszönés, se sör, se pipa, annál több szabály meg ork-beszéd. Azt hittem, majd pihenhetek egy kicsit, de már látom, bőven lesz itt dolog és gond. Nohát, aludjunk, és ne gondoljunk vele holnapig.
Az új “főnöknek“ nyilván megvoltak az eszközei rá. hogy megtudja, mi újság. A Hídtól a Zsáklak jó negyven mérföld, de valaki lóhalálában megtette az utat. Így hát Frodót és barátait hamarosan fölfedezték.
Nem volt pontos útitervük, ám úgy gondolták valahogy, hogy elmennek együtt Töbörlyukba, s ott pihennek egy kicsit. De most, hogy látták, hogyan állnak a dolgok, úgy határoztak, hogy egyenest Hobbitfalvára mennek.
Így hát másnap, egyenletes ügetésben, elindultak az országúton. A szél elállt, de az ég szürke volt. A vidék ugyancsak szomorú és elhagyatott; de hát végül is november eleje volt, a legkarmosabb ősz. De még ehhez képest is, úgy tetszett, nagyon sokfelé fűtenek; itt is, ott is füst szállt föl körös-körül. S nagy füstfelhő nyúlt el észak felé, messzire, a Bozótos fölé.
Estére érve már Békásfenék közelében jártak; az útmenti falu huszonkét mérföldnyire volt a Hídtól. Ott szándékoztak megszállni éjszakára; a békásfenéki Úszó Tuskó jó hírű fogadó volt. De ahogy a falu keleti végéhez értek, úttorlaszba ütköztek, amelyen tábla hirdette, hogy ÁTJÁRÁS NINCS; s a torlasz mögött egész sereg tollas-sapkás és bottal fölfegyverzett megyeőr állt, fontossága teljes tudatában, de igencsak ijedten.
– Hát ez meg micsoda? – kérdezte Frodó, s majd hogy el nem nevette magát.
– Ez az, ami, Zsákos uram – mondta a megyeőrök vezetője, egy kéttollas hobbit. – Letartóztatlak titeket a kaputörésért, szabálysértésért, a kapuőrök ellen elkövetett erőszakért, magánlaksértésért, megyeépület engedély nélküli használatáért és az őrök élelemmel való megvesztegetéséért.
– S ugyan mi másért még? – kérdezte Frodó.
– Kezdetnek ennyi is elég – mondta a megyeőrök vezetője.
– Ha parancsolod, még mondhatok néhányat mondta Samu –, a Főnök csúfnévvel illetéséért, azért a kívánságért, hogy jól szájon kapjam, s azért, hogy a megyeőröket vadmarháknak tartom.
– Mondom, uram, ennyi is megteszi. A Főnök parancsa, hogy szó nélkül kövessetek. Elviszünk titeket Morotvába, és átadunk a Főnök embereinek; majd ha foglalkozik az ügyetekkel, mindezt elmondhatod neki. De ha nem akartok tovább zárt likban maradni, mint ahogy szükséges, én a ti helyetekben tartanám a számat.
A megyeőrök bosszúságára Frodó is, társai is harsányan elnevették magukat. – Ne marháskodj! – mondta Frodó. – Oda megyek, ahová akarok, és akkor, amikor én akarok. Most történetesen a Zsáklakban van dolgom, s ha te is odakészülsz, az a te dolgod.
– Helyes, Zsákos uram – mondta a vezető, s szabaddá tette az utat. – De ne felejtsd el, hogy le vagy tartóztatva. – Nem fogom – felelte Frodó. – Soha. De nektek talán megbocsátok. Most pedig nem megyünk tovább, de ha lennétek szívesek elkísérni az Úszó Tuskó-ba, mélységesen leköteleznétek.
– Azt nem tehetjük, Zsákos uram. A fogadó be van zárva. De a megyeőrség háza ott van a falu túlsó végén. Majd odaviszlek.
– Jó – mondta Frodó. – Induljatok, mi majd megyünk utánatok.
Samu végignézett a megyeőrökön, s kiszúrt egyet. akit ismert.
– Hé, gyere csak ide, Kisluk Rigó! – kiáltott rá. – Volna hozzád egykét szavam.
A hobbit félénk tekintetet vetett a vezetőre, akiről lerítt, hogy dühöng, de nem mer beleszólni. Kisluk megyeőr lemaradt, odasomfordált Samu mellé, aki leszállt a pónija nyergéből.
– Ide hallgass, Rigó-kakas! – mondta Samu. – Te Hobbitfalván nevelkedtél, neked több eszed is lehetne. mint hogy beállj útonállónak, Frodó úr ellen. És mi ez a marhaság, hogy a fogadó be van zárva?
– Mind be van zárva – mondta Rigó. – A Főnök nem állja a sört. Legalábbis így kezdődött. De most már, azt hiszem, azért, mert mindben az emberei laknak. És azt sem állhatja, ha mászkál a nép; ha mégis menni akarnak, vagy muszáj valahova elmenniük, akkor kötelesek előbb elmenni a megyeőrházba, és megmagyarázni, hogy miért.
– Szégyelld magad, hogy részt veszel ebben a marhaságban – förmedt rá Samu. – Hiszen valamikor többet voltál fogadón bévül, mint kívül. Szolgálatban vagy a szabadidődben gyakran be-betértél.
– Ha tehetném, azt tenném ma is, Samu. De ne légy olyan szigorú hozzám. Hát mit tehetnék? Tudod, hogy hét éve álltam be megyeőrnek, még az előtt, hogy ez az egész elkezdődött. Mert így bejárhattam az országot, bebenézhettem akárkihez, hallottam, hogy mi újság, s tudtam, hol mérnek jó sert.
– És nem tudsz fölhagyni vele, nem tudod abbahagyni ezt a megyeőrködést, ha már nem tisztes munka? – kérdezte Samu.
– Tilos – mondta Rigó.
– Ha még sokszor hallom, hogy tilos – horkant fel Samu –, úgy éljek, nagyon megharagszom.
– Egy szóval sem mondom, hogy nem érteném meg – halkította le a hangját Rigó. – Ha egyszer nagyon megharagudnánk, mind, együtt, akkor talán lehetne csinálni valamit. De itt vannak ezek az emberek, a Főnök emberei, Samu. Odadugják az orrukat mindenhova, s ha közülünk, a kis nép közül bárki kiáll a jogáért, zártlikba vágják. Elvitték az öreg Galuskát, meg elsőként az öreg Kacska Vilit, a polgármestert, aztán még sokakat. És egyre rosszabb lesz.
– Akkor meg miért dolgozol nekik? – kérdezte Samu mérgesen. – Ki küldött Békásfenékre?
– Senki. Itt lakunk a megyeőrházban. Mi vagyunk a Keleti Fertály első megyeőrszakasza. Összesen, azt mondják, háromszáz megyeőr van, de hogy ennyi a szabály, hát szaporítani akarják a létszámukat. A java részüknek nincs ínyére a szolgálat, de van, akinek igen. A Megyében is akad, aki szívesen ártja magát a más dolgába, és szeret hencegni. Sőt, rosszabb is: van, aki a Főnöknek és az embereinek kémkedik.
– Ó! Szóval így szerzett rólunk is tudomást?
– Persze. Nekünk tilos, s most ők használják a régi gyorsposta szolgálatot, s az állomásokon külön futáraik vannak. Az éjjel is jött egy, “titkos üzenettel“, a másik meg innét vitt üzenetet. Délután meg parancs jött, hogy tartóztassunk le benneteket, kísérjünk Morotvába, és ne vessünk egyenest zártlikba. A Főnök nyilván látni akart titeket, de azonnal.
– Ha Frodó úr végez vele, majd nem lesz ilyen lelkes – mondta Samu.
A megyeőrház Békásfenéken sem volt kellemesebb, mint a Hídnál. Ez földszintes volt, de az ablakai ennek is keskenyek, és rosszul vetett, csúf, színtelen téglából épült. Benn nyirkos volt és barátságtalan, a vacsorát hosszú, csupasz asztalon szolgálták fel, amit már hetek óta nem súroltak. De hát az étel nem is érdemelt jobbat. Az utazók örültek, hogy hátat fordítanak végre a falunak. Morotva úgy tizennyolc mérföldnyire volt, s ők reggel tízkor indultak útnak. Indulhattak volna korábban is, csak hát a késés szemmel láthatólag bosszantotta a megyeőrök vezetőjét. A nyugati szél északira fordult, az idő lehűlt, de az eső elállt.
A menet, ami a faluból kikanyarodott, ugyancsak nevetséges volt, bár az a néhány helybéli, aki előjött, hogy megbámulja az utazók “előállítását“, nem volt biztos benne, hogy nem tilos-e nevetnie. A tucatnyi megyeőrnek azt mondták, hogy kísérjék a “rabokat“; de Trufa előreparancsolta őket, ott kutyagoltak. Frodó és a másik három hobbit meg mögöttük lovagolt. Trufa, Pippin, Samu nagyokat kacagott, dalolt, kitűnően szórakozott, a megyeőrök meg mogorván dagasztották a sarat, s nagyon igyekeztek szigorú képet vágni. Frodó azonban hallgatott, s inkább szomorúnak látszott, gondterheltnek.
Az utolsó helybéli, aki mellett elvonultak, egy öreg apóka volt, aki épp a sövényt nyírta. 
– Nicsak! – csúfolkodott. – Hát most ki tartóztatott le kicsodát?
Két megyeőr azonnal kivált a sorból, és odament hozzá. 
– Parancsnok! – szólt Trufa. – Hívd vissza őket a sorba, ha nem akarod, hogy ellássam a bajukat!
A két hobbit a parancsnok éles szavára dacos képpel visszaódalgott. – Gyerünk! – mondta Trufa, s ezután az utazók ügyeltek rá, hogy pónijaik olyan gyorsan menjenek, hogy a megyeőrök csak lélekszakadva tudjanak előttük haladni. Kibújt a nap is, s hiába volt a jeges szél, hamarosan a veríték csurgott róluk, és alig jutottak levegőhöz.
A Háromfityinges Kőnél feladták a küzdelmet. Már majdnem tizennégy mérföldet megtettek, s csak egyszer álltak meg, délben. Most meg három óra. Éhesek voltak, föltört a lábuk, s nem bírták a tempót.
– Jó, gyertek, amikor akartok – mondta Trufa. – Mi megyünk.
– Ég veled, Rigó-kakas! – mondta Samu. – Majd megvárlak a Zöld Sárkány előtt, ha még el nem felejtetted, hol van. Ne lopjátok ám az időt az úton!
– Megszegitek a letartóztatási parancsot, úgy bizony – mondta bánatosan a vezető –, engem nem lehet felelősségre vonni.
– Még sok parancsot meg fogunk szegni, és nem kérünk tőled engedélyt rá – mondta Pippin. – Jó szerencsét. Az utazók továbbügettek, s épp mikor a nap lenyugodni készült a Fehér Dombok mögött, a nyugati szemhatáron, megérkeztek Morotvába, a nagy Holtvíz partján; és itt érte őket az első valóban fájdalmas megrázkódtatás. Ez volt ugyanis Frodó és Samu szülőföldje, és most érezték igazán, hogy mennyivel több nekik, mint a világon bármi más hely. A jól ismert házak nagy része nem volt meg. Némelyiket láthatólag tűz pusztította el. A Holtvíz északi partján a kellemes régi hobbit-sor kihalt, a kertecskéket, amelyek valaha a vízpartig nyúltak, most fölverte a gyom. S ami még rosszabb, egész sor csúf új ház állt a Holt víz partján, ahol valaha a Hobbitfalvi út futott, közvetlenül a víz mellett. Az utat annak idején öreg fák szegték. A fasor eltűnt. S ahogy keserűen néztek végig az úton Zsáklak felé, a távolban magas téglakéményt láttak. Csak úgy döntötte a fekete füstöt a csöndes esti égre.
Samu magán kívül volt. – Gyerünk tovább, Frodó uram! – kiáltotta. – Látni akarom, hogy mi folyik itt! Meg kell találnom az Öregemet!
– Először azt kell megtalálnunk, amiért jöttünk, Samu – mondta Trufa. – Azt hiszem, a “Főnök“ egész banda útonállót tart kéznél. Jobb lenne, ha keresnénk valakit, aki meg tudja mondani, hogy állnak itt a dolgok.
De Morotva falujában valamennyi ház és üreg be volt zárva, és egy lélek sem üdvözölte őket. Csodálkoztak is, de hamarosan megtudták, miért. Mikor a Zöld Sárkány-hoz értek, Hobbitfalva felé az utolsó, most élettelen, betört ablakú kihalt házhoz, aggódva látták, hogy fél tucat tagbaszakadt, visszataszító ember támasztja az egykori fogadó falát, csupa ferde szemű, rossz képű ember.
– Mint Páfrány Pockó barátunk, Bríben – mondta Samu.
– S mint sok olyan, akit Vasudvardban láttam – morogta Trufa.
A banditáknak bunkó volt a kezében, tülök az oldalán, és amennyire meg lehetett állapítani, más fegyverük nem volt. S mikor az utazók arra lovagoltak, otthagyták a falat, kiballagtak, és elállták az utat.
– Hová-hová? – kérdezte az egyik, a legtermetesebb és leggonoszabb képű. – Nincs tovább! És hol vannak azok a drágalátos megyeőrök?
– Jövögetnek – mondta Trufa. – De lehet, hogy egy kicsit föltört a lábuk. Megígértük, hogy itt bevárjuk őket. – Affene, mit mondtam? – vetette oda a bandita a cimboráinak. – Én megmondtam Kapzsinak, hogy ezekben a hülyékben nem lehet megbízni. Közülünk kellett volna néhányat elküldenie.
– És az mit változtatott volna a dolgon, azt mondd meg? – kérdezte Trufa. – Mi nem szoktunk hozzá az útonállókhoz ebben az országban, de tudjuk, hogyan kell elbánni velük.
– Útonállókhoz, egen? – mondta az ember. – Szépen beszélsz, mondhatom. Fogd be a pofád, hallod-e, mert én fogom be. Kezdtek nagyon szájasak lenni, kicsike. Ne nagyon bízzatok a Főnök jó szívében. Mindjárt itt lesz Kapzsi, és ő azt teszi, amit Kapzsi mond.
– S ugyan mi légyen az? – kérdezte halkan Frodó.
– Ezt az országot föl kell ébreszteni, és gatyába kell rázni – mondta a bandita –, és Kapzsi meg is teszi; mégpedig kíméletlenül, ha rákényszerítik. Az kell nektek, egy nagyobb Főnök. Meg is kapjátok, még ebben az évben, ha nem maradtok nyugton. S akkor majd megtanultok kesztyűbe dudálni, rohadt kis patkánynépség.
– Persze. Végtelenül örvendek, hogy közölted velünk a terveiteket – mondta Frodó. – Úgyis épp Lothó úrhoz készülök; bizonyára őt is érdekelni fogják.
A bandita röhögött. – Lothót! Tudja ő azt! Ne aggódj. Ő azt csinálja, amit Kapzsi mond. Mert ha baj van a Főnökkel, leváltjuk. Érted? És ha a kis patkányok olyasmibe ütik az orrukat, amihez semmi közük, betörjük az orrukat. Érted?
– Értem – mondta Frodó. – Mindenekelőtt azt, hogy ti el vagytok maradva itt, és nem tudjátok, másutt mi újság. Mióta ti délről eljöttetek, sok minden történt. A ti időtök lejárt, a tietek, meg minden banditáé. A Fekete Torony megdőlt, Gondorban király van. És Vasudvard rornokban hever, a drága gazdátok meg koldul a rengetegben. Találkoztam vele az országúton. Ezután már a Király küldöttei jönnek a Füvesúton, s nem a vasudvardi fenegyerekek.
Az ember rámeredt, és elmosolyodott. 
– Koldus a Vadonban! – gúnyolódott. – Persze hogy! Hencegünk, hencegünk, kis pulykakakas? De mi akkor is nagyon jól megélünk ezen a zsíros kis országon, ahol te már elég soká loptad a napot. A Király küldöttei... – csettintett az ujjával. – Ezt nekik. Majd ha látok egyet, talán észreveszem.
Ez Pippinnek már sok volt. Egyszerre eszébe jutott a Cormalleni mező, itt meg ez a ferde szemű csibész a Gyűrűhordozót “kis pulykakakas“-nak titulálja. Hátravetette köpönyegét, kivillant a kardja, s ahogy előrelépett, megcsillant Gondor ezüstfeketéje.
– Én a Király küldötte vagyok – mondta. – A Király barátjával beszélsz, olyasvalakivel, akit jól ismernek Keleten és Nyugaton. Te meg bandita vagy, s ráadásul ostoba. Térdre, itt az úton, s kérj bocsánatot, különben beléd mártom a Trollok Átkát!
A kard megvillant a lemenő nap fényében. Trufa és Samu is kardot rántott, s odaugrott Pippin mellé, hogy segítségére legyen; de Frodó nem moccant. A banditák meghátráltak. Csak ahhoz értettek, hogyan ijesztgessék a bríföldi parasztokat, zsarolják a jámbor hobbitokat. Ugyancsak meglepődtek, mikor rettenthetetlen, fénylő kardú, elszánt képű hobbitokkal találkoztak. S ezeknek az újonnan jötteknek valami olyasmi volt a hangjában, amit még sose hallottak. Végigfutott a hátukon a hideg a félelemtől.
– Ki innét! – mondta Trufa. – Ha még egyszer zaklatjátok ezt a falut, megbánjátok. – A három hobbit közelebb lépett, a banditák meg sarkon fordultak, s menekültek, ki a Hobbitfalvi útra; s közben bőgették a kürtjeiket.
– Nohát, egy nappal se jöttünk korábban a kelleténél – mondta Trufa.
– Nem. Egy nappal sem. Sőt, lehet, hogy későn, ahhoz legalábbis, hogy megmentsük Lothó bőrét – mondta Frodó. – Szerencsétlen bolond, de akkor is sajnálom.
– Megmenteni Lothó bőrét? Ezt hogy érted? – kérdezte Pippin. – Kitömni, nem megmenteni, én amondó vagyok.
– Nem egészen érted a dolgokat, Pippin – mondta Frodó. – Lothónak esze ágában sem volt, hogy idáig juttassa a dolgokat. Ostoba, de most ő is csapdába esett. A banditák kerekedtek felül, rabolnak, fosztogatnak, erőszakoskodnak, s úgy irányítanak, úgy tesznek tönkre mindent, az ő nevében, ahogy a kedvük tartja. Azt hiszem. ő is rab ott Zsáklakban és holtra rémült. Meg kéne próbálnunk kiszabadítani.
– Hát ez aztán igen! – mérgelődött Pippin. – Utazásunk valamennyi célja közt ez a legeslegutolsó, ami eszembe jutott: hogy fél-orkokkal és banditákkal verekedjem épp a Megyében… csak hogy Sömör Lothót kiszabadítsam!
– Verekedni? – mondta Frodó. – Nos, sor kerülhet rá. De ne feledd: hobbitokat nem ölünk, még ha átálltak is a túloldalra. Úgy értem, hogy igazán átálltak, s nem azért teljesítették a banditák parancsát, mert féltek tőlük. A Megyében még soha hobbit nem ölt hobbitot szándékosan, s ezt mi sem fogjuk bevezetni. És egyáltalán: senkit nem ölünk meg, ha el lehet kerülni. Tehát fékezd magad, és tartsd vissza a kezed az utolsó pillanatig.
– De ha még sok ilyen bandita van – vitatkozott Trufa –, az biztos, hogy harcot jelent. S azzal sem a Megyét, sem Lothót nem mented meg, drága Frodóm, hogy szomorú vagy és döbbent.
– Nem – mondta Pippin. – Másodszor már nem lesz olyan könnyű rájuk ijeszteni. Ez most meglepetésként érte őket. Hallottátok a kürtszót? Nyilvánvaló, hogy más banditák is vannak a közelben. S ha többen vannak, sokkal merészebbek. Inkább arra gondoljunk, hogy valami védett helyen töltsük az éjszakát. Végül is csak négyen vagyunk, még ha fel vagyunk is fegyverkezve.
– Van egy ötletem – mondta Samu. – Gyerünk az öreg Csűrös Tamáshoz, a Déli fasorra. Az mindig is kemény fickó volt. S annak több legény fia is van, mind a barátom.
– Nem – mondta Trufa. – Nincs értelme “védett helyre“ mennünk. Pontosan ezt teszi mindenki, s a banditák ezt is akarják. Egyszerűen ránk rontanak, sarokba szorítanak, aztán vagy kikergetnek, vagy a fejünkre gyújtják a házat. Nem, cselekednünk kell, mégpedig azonnal.
– Cselekednünk, de mit? – kérdezte Pippin.
– Föl kell lázítanunk a Megyét! – mondta Trufa. Föl kell nyitnunk a népek szemét. Gyűlölik ezt az egészet, ti is láthattátok: mind, egykét csibész s egykét bolond kivételével, aki szeretne fontosnak látszani, de nem érti meg, hogy mi folyik itt. A Megye népének oly sokáig volt jó sora, hogy most nem tudja, mihez kezdjen. Ám csak egy szikra kell, és minden lángra lobban. Ezt a Főnök Emberei is biztos, hogy tudják. Megpróbálnak eltaposni és eltávolítani innét. Nincs sok időnk.
– Fuss, Samu, a Csűrös tanyára, ha úgy gondolod. Az öreg Tamás a legnagyobb tekintély és a legkeményebb legény a környéken. Fuss! Én pedig megfújom Rohan kürtjét, s szolgáltatok nekik egy kis zenét, amilyet még sose hallottak.
Visszalovagoltak a falu közepébe. Ott Samu elkanyarodott, és végigvágtatott a fasoron, délre, Csűrösékhez. Még nem jutott messzire, mikor meghallotta a váratlan, csengő hangú, égig csapó kürtharsogást. Visszhangzott dombon-mezőn, s olyan parancsoló ereje volt, hogy kis híján maga is megfordult és visszarohant. Pónija visszahőkölt és fölnyerített.
– Tovább, legény, tovább! – kiáltotta. – Visszajövünk, nemsokára! – Aztán hallotta, hogy Trufa más dallamot fúj, s most a Bakföld kürtriadója csapott fel és reszkettette a levegőt.
Ébredj! Ébredj! Vész van! Tűz van! Vér van! Vész van! Tűz van! Vér van!
A háta mögött Samu zűrzavaros kiáltozást hallott, lármát, ajtócsapkodást. Elöl meg ablakok ragyogtak fel a homályban; kutyák vonyítottak, futó léptek dobogtak. Mielőtt még a fasor végére ért volna, már jött is Csűrös gazda három legény fiával. Ott rohant feléje, Kistamás. Zsoli és Miki. Kezükben a fejsze, és elállták az utat.
– Nicsak! Ez nem bandita! – hallotta Samu a gazda hangját. – Nagyságra hobbit, csak az öltözéke muris. Hé! – kiáltotta. – Ki vagy és mi dolgod itt?
– Samu vagyok, Csavardi Samu. Hazajöttem. – Csűrös gazda odajött, s közelről is szemügyre vette a félhomályban. – Hát! – kiáltotta. – A hang az rendben van, s a képed se randább, mint volt, Samu. De ebben a gúnyában elmentem volna melletted az utcán. Látszik, hogy idegenben jártál. Már attól féltünk, nem élsz.
– Dehogyisnem! – kiáltotta Samu. – És él Frodó úr is. Itt van, a barátaival. S hogy mi dolgom itt? Lázítom a Megyét! Kipucoljuk innét a banditákat és a Főnöküket is. Most látunk hozzá.
– Helyes, nagyon helyes! – kiáltotta Csűrös gazda. Szóval elkezdődik végre! Már egy esztendeje viszket a tenyerem, de senki se akart segíteni. Meg aztán az asszonyra és Rozira is gondolnom kellett. Ezek a banditák mindenre képesek. De gyerünk, legények! Morotva fölkelt! Ott a helyünk!
– És mi van Csűrösné asszonysággal meg Rozival? Nem biztonságos így magukra hagyni őket.
– Nibs velük van. De mehetsz és vigyázhatsz rájuk, ha akarsz – mondta Csűrös gazda széles mosollyal. Aztán ő is, a fiai is rohantak tovább, a faluba.
Samu beszaladt a házba. A nagy, kerek ajtóban, a jókora udvarból fölfelé vezető lépcső tetején ott állt Csűrösné és Rozi, előttük meg Nibs, kezében vasvillával.
– Én vagyok az! – kiáltotta Samu, ahogy berohant. – Csavardi Samu! Ne próbálj ledöfni, Nibs. Különben is, páncéling van rajtam.
Leszökkent a póniról, és fölment a lépcsőn. Némán bámulták. – Jó estét, Csűrösné asszony! – mondta. – Adjisten, Rozi!
– Adjisten, Samu! – mondta Rozi. – Merre jártál? Azt mondták, már nem élsz; tavasz óta várlak. Nem siettél, ugye?
– Hát nem – felelte röstelkedve Samu. – De most annál jobban. Kitesszük a banditák szűrét, és vissza kell mennem Frodó úrhoz. De, gondoltam, már csak beugrom, és megnézem, hogy van Csűrösné asszony, meg te, Rozi.
– Pompásan, köszönöm – mondta Csűrösné. – Mármint hogy lehetnénk, ha nem lennének ezek a tolvaj csirkefogók.
– Gyerünk, lódulj innét – mondta Rozi. – Ha eddig gondoskodtál Frodó úrról, mért hagyod ott épp most, amint a helyzet veszélyesre fordul?
Ez már sok volt Samunak. Ez vagy egy heti választ igényelt, vagy semmit. Megfordult, és fölszállt a pónijára. De épp mikor indulni készült, Rozi leszaladt a lépcsőn.
– Örülök, hogy látlak, Samu – mondta. – De most menj! És vigyázz magadra, aztán gyere vissza, amint a banditákkal végeztetek.
Mire Samu visszaért, már felkelt az egész falu. A sok gyerkőctől eltekintve már több mint száz zömök, erős hobbit gyűlt össze fejszével, pöröllyel, hosszú késekkel és bunkókkal fölfegyverkezve; többeknek vadászíja volt.
A falusiak közül néhányan máglyát raktak, részint mulatságból, részint mert ez is olyasmi volt, amit a Főnök tiltott. Ahogy leszállt az este, a tűz vidáman lobogott. Mások meg, Trufa parancsára eltorlaszolták az országutat a falu két végén. Mikor a megyeőrök az alvégre értek, megütődtek; de amikor látták, hogy mi a helyzet, a legtöbbjük levetette a tollát és csatlakozott a forradalomhoz. A többiek eloldalogtak.
Samu Frodót és barátait ott találta a tűznél, ahol az öreg Csűrös Tamással beszélgettek, az ámuldozó morotvai nép gyűrűjében.
– Akkor hát mi legyen a következő lépés? – kérdezte Csűrös gazda.
– Még magam sem tudom – mondta Frodó. – Hanyan vannak ezek a banditák?
– Nehéz megmondani – mondta Csűrös. – Örökké jönnek-mennek, tekeregnek. Néha ötvenen is összeverődnek a viskóikban a Hobbitfalvi úton; onnét csatangolnak mindenfelé lopni.
– Szóval nemcsak Hobbitfalván vannak? – kérdezte Pippin.
– Nem, sajnos – felelte Csűrös. – Jó néhányan vannak lent is, délen, Lápatorokban, meg úgy hallom, a Sarn gázlójánál; néhány meg fenn kóborol a Bozótosban; a keresztútnál is épültek viskóik. Aztán ott vannak a zártlikak, ahogy ők mondják; a nagyüregi régi raktáralagutakat börtönné alakították át azok számára, akik ellenük szegülnek. De akkor se hiszem, hogy a Megyében mindent összevetve háromszáznál többen lennének. Sőt, inkább kevesebben. Ha összefogunk, megbírunk velük.
– Fegyverük van? – kérdezte Trufa.
– Korbács, kés, bunkó; a piszkos munkához elegendő; legalábbis eddig mást nem láttunk náluk – mondta Csűrös. – De azt hiszem, ha harcra kerül a sor, lesz más fegyverük is. Íja biztosan van néhányuknak. Már lelőttek egyet-kettőt a mieink közül.
– Tessék, Frodó! – mondta Trufa. – Mondtam, hogy verekedni kell. Mindegy, ők kezdték az ölést.
– Hát, nem egészen – mondta Csűrös. – Legalábbis a lövöldözést nem. A Tukok kezdték. Tudod, Peregrin úr, a papád sose jött ki ezzel a Lothóval, már kezdettől fogva; azt mondta, ha manapság valaki főnököt akart itt játszani, akkor az csak a Megye jogos thánja lehet, s nem valami fölkapaszkodott senki. S mikor Lothó elküldte hozzá az embereit, azok se tudták rávenni, hogy megváltoztassa a véleményét. A Tukoknak az a szerencséjük, hogy mély üregeik vannak a Zöld Dombságon, a Nagy Szmiálok, meg a többi, s a banditák nem tudtak rájuk támadni; ők meg nem hagyták, hogy a földjükre betegyék a lábukat. Ha mégis megpróbálták, a Tukok űzőbe vették őket. Le is lőttek közülük hármat, mert ott csavargott és rabolni próbált. Ezután a banditák komiszabbá váltak. És ugyancsak szigorúan őrizték Tukföldet. Most se ki, se be.
– Jó a Tukoknak! – mondta Pippin. – De valakinek megint csak be kell jutnia. Már megyek is a szmiálokhoz. Ki tart velem, Tukbányára?
Pippin ellovagolt, fél tucat legénnyel, póniháton. Viszontlátásra! – kiáltott vissza. – A mezőn csak tizennégy mérföld, vagy annyi se. Hajnalra itt vagyok, egy sereg Tukkal. – Trufa még megfújta a kürtjét, búcsúzóul, ahogy Pippinék ellovagoltak a mélyülő sötétben. A nép éljenzett.
– Akárhogy is – mondta Frodó a körülötte állóknak –, nem kívánok öldöklést; még a banditák halálát se kívánom, hacsak azért nem, hogy a hobbitokat ne tudják bántani.
– Helyes – mondta Trufa. – De azt hiszem, számítanunk kell a hobbitfalvi banda látogatására. S ők aligha azért jönnek, hogy békésen megvitassák velünk a dolgokat. Meg kell kísérelnünk, hogy kesztyűs kézzel bánjunk el velük, de föl kell készülnünk a legrosszabbra is. Már kész is a haditervem.
– Nagyon helyes – mondta Frodó. – Tedd meg az előkészületeket.
Ekkor futva érkezett néhány hobbit, akit Hobbitfalva felé küldtek ki őrségbe. – Jönnek! – mondták. – Húszegynéhányan! De kettő elkanyarodott nyugatra, a mezőn.
– A keresztút felé – mondta Csűrös –, hogy ott még néhány banditát összegyűjtsön. Nos, az út odáig, bármerre mennek, tizenöt mérföld. Miattuk még nem kell hogy fájjon a fejünk.
Trufa sietve osztogatta a parancsokat. Csűrös gazda megtisztogatta az utcát, mindenkit beküldött a házakba, csak az idősebb hobbitokat nem, akiknek fegyverük volt. Nem kellett sokáig várniuk. Hamarosan nyers hangokat hallottak, aztán súlyos léptek dobogását. Egyszerre egy egész szakasz bandita bukkant fel az úton. Észrevették az úttorlaszt, és röhögtek. Nem tudták elképzelni, hogy léteznék bármi is ebben a kis országban, ami ellen tudjon állni nekik, ha húszan vannak, hasonszőrűek.
A hobbitok megnyitották az úttorlaszt, és félreálltak. – Nagyon köszönjük! – gúnyolódtak az emberek. – Most fussatok haza, lefeküdni, mielőtt elfenekelünk! – Aztán végigvonultak az utcán és ordítoztak: – Leoltani a lámpákat! Befelé, és bent marad mindenki! Különben ötvenet elviszünk a zártlikba, és egy évig ott rohadnak! Befelé! A Főnöknek már fogytán a türelme!
Ügyet se vetett senki a parancsaikra; de ahogy a banditák továbbmentek, csöndesen összeálltak a hátuk mögött, és követték őket. Mikor az emberek a máglyához értek, csak Csűrös gazda állt ott, és melengette a kezét.
– Hát te ki vagy, és mit gondolsz, mi dolgod itt? kérdezte a banditavezér.
Csűrös gazda lassan fölnézett rá. – Pontosan ezt akartam én is kérdezni tőled – mondta. – Ez nem a te országod, és semmi szükség rád itt.
– Terád viszont igen – mondta a vezető. – El is viszünk. Fogjátok meg, fiúk! Zártlikba vele, s lássátok el a baját, hogy befogyja a száját.
Az emberek előreléptek, de megtorpantak. Köröskörül fölcsapott az ordítás, és egyszerre ráébredtek, hogy Csűrös gazda nincs egyedül. Hogy körül vannak véve. A máglya fénykörén kívül, a sötétből előosont hobbitok gyűrűje állt. Voltak vagy kétszázan, és mindegyiknél fegyver.
Trufa előrelépett. – Mi már találkoztunk – mondta a banditavezérnek –, s megmondtam, hogy még egyszer ne lássalak itt. Figyelmeztettelek: világosan állsz, és íjászokkal vagy körülvéve. Ha egy ujjal hozzáértek ehhez a gazdához, vagy bárki más hobbithoz, azonnal lenyilaznak. Tedd le a fegyvered!
A vezér körülnézett. Csapdába esett. De nem volt megrémülve, így, hogy húsz cimborája állt a háta megett. Ahhoz kevéssé ismerte a hobbitokat, hogy felfogta volna, mekkora veszélyben forog. Ostoba módon úgy döntött, hogy fölveszi a harcot. Azt hitte, könnyű lesz kitörniük.
– Gyerünk, legények! – kiáltotta. – Lássuk el a bajukat!
Hosszú késsel a bal, s bunkóval a jobb kezében, nekirontott a gyűrűnek; megpróbált kitörni visszafelé, Hobbitfalva irányában. Vad csapást irányozott Trufára, aki az útjában állt. Négy nyíllal a testében, holtan esett össze.
Ez elég volt a többieknek. Megadták magukat. Elszedték a fegyvereiket, összekötözték őket, s útnak indították egy üres viskó felé, amit maguknak építettek, ott megkötözték kezüket-lábukat, bezárták a viskó ajtaját és őrt állítottak elébe. A halott vezér testét meg elvonszolták és bekaparták.
– Ez túlságosan is könnyűnek tetszik, nem? – kérdezte Csűrös. – Mondtam, hogy el tudunk bánni velük. Csak épp a jelt kellett megadni rá. A legjobbkor érkeztél, Trufa uram.
– Még nincs vége – intette Trufa. – Ha jól számoltál, akkor eddig csak egy töredéküket tettük ártalmatlanná. De sötét van már. Azt hiszem, a következő csapással meg kell várnunk a reggelt. Akkor majd fölkeressük a Főnököt.
– Miért nem most? – kérdezte Samu. – Alig múlt hat óra. Már látni szeretném az Öregemet. Nem tudod, mi lett vele, Csűrös uram?
– Nincs valami jól, de nem is éppen rosszul, Samu – mondta. – Fölásták a Zsákvég utcát, s ez nagy csapás volt neki. Most ott lakik egy új házban, amit a Főnök emberei építettek annak idején, amikor még dolgoztak is valamit, nemcsak gyújtogattak, fosztogattak; a Holtvíztől nem egész egy mérföldnyire. De el-eljárogat hozzánk, ha teheti, és látom, hogy jobban étkezik, mint a szegények közül sokan. A szabály-ok ellenére, persze. Szerettem volna magamhoz venni, de megtiltották.
– Igazán köszönöm, Csűrös uram, soha nem felejtem el – mondta Samu. – De szeretném személyesen látni. Az a Főnök, meg az a Kapzsi, ahogy emlegették, még sok gazságot művelhet hajnalig.
– Rendben van, Samu – mondta Csűrös. – Válassz ki egykét legényt, menj, és hozd le az én házamba. De a régi Hobbitfalvának, a Vízen túl, a közelibe se menj. Majd az én Zsolim mutatja az utat.
Samu elment. Trufa őröket állított a falu köré, s megerősített őrséget az úttorlaszhoz. Majd ő is, Frodó is elment Csűrösékhez. A családdal üldögéltek a meleg konyhában, Csűrösék föltettek néhány udvarias kérdést az útjukkal kapcsolatban, de a válaszukra alig figyeltek; sokkal jobban érdekelte őket, hogy a Megyében mi történik.
– Ez az egész Sömörrel kezdődött. Már mi úgy híjjuk – mesélte Csűrös gazda. – És akkor kezdődött, mindjárt, hogy ti elmentetek, Frodó uram. Ennek a Sömörnek fura ötletei voltak. Mintha azt szerette volna, hogy minden az övé legyen, aztán parancsolgasson a népeknek. Hamarosan kiderült, hogy már addig is valamivel többet összekapart, mint amennyi egészséges; s még aztán is csak harácsolt, bár, hogy a pénzt hol szerezte hozzá, rejtély: malmokat, serfőzdéket, gazdaságokat és pipafűültetvényeket vett. A Veres Molnár malmát, úgy látszik, már azelőtt megvásárolta, hogy ideköltözött volna, a Zsáklakba.
Persze, a Déli Fertályon kezdte a vagyongyűjtést, ahonnét az apja származott; úgy látszik, sok jó pipafüvet eladott, s vagy két évig suttyomban küldözgette idegenbe. De tavaly, év végén, már minden mást szállított, szekérszám, nemcsak pipafüvet. S mi kezdtünk mindennek híján lenni, épp a tél beálltával. A nép feldühödött, de erre is tudta ő a választ: rengeteg ember jött, javarészt bandita, részben azért, hogy az árut elszállítsák délre, részben meg, hogy itt maradjanak. Aztán újabbak is. S mielőtt még megtudtuk volna, hányadán állunk, ezek megtelepedtek itt, meg az egész Megyében, kidöntögették a fákat, feltúrták a földet, és ott és olyan házakat, viskókat építettek maguknak, amilyet akartak. Kezdetben Sömör még megfizette az árut meg a kárt; de hamarosan már csak uraskodott, és elvette, amit megkívánt.
Aztán volt egy kis felzúdulás, de nem elég nagy. Vili, a polgármester, elindult a Zsáklakba, tiltakozni, de sosem ért oda. Elkapták a banditák, elhurcolták, és lakat alá tették Nagyüregben, azóta is ott van. Ez nem sokkal Újév után történt, s azóta nincs polgármester, és Sömör kinevezte magát főmegyeőrnek, vagy egyszerűen csak Főnöknek, és azt tesz, amit akar; s ha valaki “szájaskodik“, mint mondják, az követi Vilit. Így hát még rosszabb lett minden. Nincs füstölnivaló, csak az embereknek; és a Főnök nem helyesli, ha sört iszik valaki – kivéve persze az embereket –, tehát bezáratott minden fogadót; s mindenből egyre kevesebb lesz, csak épp a szabályokból nem. Egyszóval, minden rossz. De mióta megjött Kapzsi, azóta igazán teljes a romlás.
– Ki ez a Kapzsi? – kérdezte Trufa. – Hallottam, hogy az egyik bandita említette.
– Szemmel láthatólag a legnagyobb bandita az egész bandából – felelt Csűrös. – Talán úgy aratás táján, vagy legkésőbb szeptember végén hallottunk róla először. Én még sose láttam, de ott lakik a Zsáklakban; s most ő az igazi Főnök, azt hiszem. Minden bandita azt teszi, amit ő mond: ő meg javarészt azt mondja: törjetek-zúzzatok, gyújtogassatok, pusztítsatok; és most kezdődött az öldöklés. Még a rossz célt szolgáló józan észnek is vége. Kidöngetik a fákat és hagyják ott korhadni; felgyújtják a házakat és nem építenek helyettük másikat.
Vegyük csak a Veres Molnár malmát. Sömör lebontatta, szinte azonnal, hogy Zsáklakra költözött. Aztán hozatott egy sereg rosszképű embert, hogy egy nagyobbat építsenek, s azt megrakta mindenféle idegenmódi masinériákkal. Csak a bolond Tóni örült neki, ő ott dolgozik és pucolja a kerekeket az embereknek. Sömör elképzelése az volt, hogy majd többet és gyorsabban őröl, vagy legalábbis azt mondta. Épített ő más efféle malmokat is. De ahhoz. hogy őrölni lehessen, őrölnivaló is kell; így hát az új malomnak nem volt több dolga, mint a régieknek. De mióta Kapzsi megjött, már egyáltalán nem őrölnek gabonát. Csak kalapálnak, füstöl a malom és eregeti a bűzt; már éjszaka sincs nyugság Hobbitfalván; és csak döntik a mocskot; már teljesen beszennyezték az alsó Vizet, s nemsokára már a Borbuggyant is. Ha a Megyéből sivatagot akarnak csinálni, a legjobb úton haladnak afelé. Nem hiszem, hogy az a bolond Sömör állna a dolog mögött. Én azt mondom, Kapzsi.
– Úgy van! – szólt közbe Kistamás. – Hiszen még Sömör anyját is elvitték, az öreg Lobéliát, márpedig ha senki mást nem is, őt szerette Sömör. Hobbitfalván többen is látták. Csak jött a fasoron, kezében az öreg esernyőjével. Néhány bandita meg szembe jött vele, egy nagy kordén. – Hova mentek? – kérdezte az öregasszony.
– Zsáklakra – mondták.
– Minek? – kérdezte az öregasszony.
– Hogy fölhúzzunk néhány házat Kapzsi számára mondták.
– És ki engedte meg? – kérdezte az öregasszony. – Kapzsi – mondták. – El az útból, vén szipirtyó!
– Majd adok én nektek Kapzsit, mocskos tolvaj banditái! – mondta az öregasszony, s már ment is neki a vezetőjüknek az esernyővel, pedig volt az vagy kétszer akkora, mint ő. Így hát elvitték. És bevágták a zártlikba, az ő korában. Elvittek másokat is, akiket jobban hiányolunk, de ami igaz, igaz: ritka nagy bátorság lakott benne, több, mint sokakban.
A beszélgetés kellős közepén berobbant Samu az öregével. Az öreg Csavardi nem látszott sokkal öregebbnek, mint azelőtt, csak épp hogy siketebb lett valamivel.
– Jó estét, Zsákos uram! – mondta. – Örülök, hogy épen és egészségben visszajöttél. De ha szabad azt mondanom, van némi elszámolnivalónk, ahogy mondani szokták. Soha nem lett volna szabad eladnod a Zsáklakot, én mindig is mondtam. Azzal kezdődött az egész. És amíg te idegenben csatangoltál, s ahogy az én Samum szavából kiveszem, valami Fekete Embereket hajkurásztál, a hegyek között, de hogy miért, arról fogalmam sincs, jöttek ezek a gazemberek, és föltúrták a Zsákvég utcát, és tönkretették a kolompéromat!
– Nagyon sajnálom, Csavardi uram – mondta Frodó. – De most, hogy visszajöttem, mindent elkövetek, hagy kárpótoljalak.
– No, ez az illő beszéd – mondta az öreg. – Zsákos Frodó úr igazán nemes hobbit, én mindig is mondtam, bár hogy vélekedjenek a nevedről mások, már megbocsássál. És remélem, az én Samum jól viselte magát, és meg voltál vele elégedve?
– Tökéletesen, Csavardi uram – mondta Frodó. Sőt, akár hiszed, akár nem, olyan híres lett minden országban, hogy olyan több nemigen akad, és énekbe foglalják a tetteit innen a Tengeren és a Nagy Folyón túl. – Samu elpirult, de hálásan nézett Frodóra, mert Rozi szeme csillogott és büszkén mosolygott rá.
– Hát, elég nehéz elhinni, nem mondom – mondta az öreg –, bár azt látom, hogy fura társaságba keveredett. Honnét való ez a gúnya? Nem vagyok barátja az ilyen vasruhának, ha tartós, ha nem.
Csűrös gazda háza népe és valamennyi vendége korán kelt. Éjszaka nem hallatszott semmi, de azt biztösra vették, hogy nem telik sok időbe, és elkezdődik a haddelhadd. – Úgy látszik, Zsáklakon nem maradt egyetlen bandita sem – mondta Csűrös–, de a keresztúti banda bármikor beállíthat.
Reggeli után hírnök jött Tukföldéről. Égett a lelkesedéstől. – A thán az egész országot hadba szólította mondta –, s a hír úgy terjed, mint a futótűz. A banditák, akik a határainkon őrködtek, elmenekültek délnek, már amelyik élve megúszta. A thán üldözőbe vette őket, hogy a nagy bandát föltartóztassa; de Peregrin urat visszaküldte azokkal, akiket nélkülözni tud.
A következő hír már nem volt ilyen jó. Trufa, aki egész éjszaka kint volt, tíz óra tájt belovagolt a faluba. Egy nagy bandát láttam, négymérföldnyire – közölte. A keresztút felől közelednek az országúton, de jó néhány kóbor bandita is hozzájuk csapódott. Majdnem százan vannak; és dühükben tüzet okádnak. Hogy vesznének meg!
– Ó! Ezek aztán nem állnak le tárgyalni, ezek ölnek, ha módjuk van rá – mondta Csűrös gazda. – Ha a Tukok addig nem jönnek, jobb, ha fedezékbe húzódunk, és kérdezetlenül lövünk rájuk. Lesz itt verekedés, Frodó uram, amíg ezt el nem intézzük.
De a Tukok megjöttek addig. Nemsokára bevonultak, Tukbányáról és Zölddombságról, Pippinnel az élen. Trufának most volt elég keménykötésű hobbitja, hogy elbánjon a banditákkal. A felderítők jelentették, hogy a banditák mind egy csoportba tömörültek. Tudták, hogy a vidék fölkelt ellenük, s láthatólag könyörtelenül le akartak számolni a lázadással, annak központjában, Morotván. De bármilyen komorak, úgy látszik nem volt olyan vezetőjük, aki értett volna a hadviseléshez. Nem biztosították a menetet. Trufa gyorsan kiagyalta a haditervét.
A banditák végigtalpaltak a Keleti Úton, és megállás nélkül befordultak a morotvai útra, amely sövénnyel szegett partok közt vezet a dombtetőre. Az egyik kanyarban, a főúttól talán kétszáz lépésnyire, fölfordított parasztszekerekből épült erős úttorlaszba ütköztek. Ez megállította őket. S e pillanatban vették észre, hogy a sövény mögött, kétoldalt, pontosan a fejük fölött, hobbitok sorakoznak.
A hátuk mögött meg más hobbitok elrejtett szekereket húznak az útra a mezőről, hogy eltorlaszolják a visszaútjukat is. Fentről meg így szólt hozzájuk egy hang, Trufa hangja: – Szépen besétáltatok a csapdába. Hobbitfalvi cimboráitok ugyanígy; egyikük meghalt, a többi fogságba esett. Tegyétek le a fegyvert! Aztán hátráljatok húsz lépést és üljetek le. Aki megpróbál kitörni, lelőjük. – Néhányan szót fogadtak, de ezeket nyomban elintézték a társaik. Húsz-egynéhányan kitörtek, és megrohamozták a szekereket. Hatot lenyilaztak közülük, de a többi kijutott, megölt két hobbitot, aztán szétszóródott a vidéken, a Bozótos irányába. Futtában még kettő elesett. Trufa megfújta a kürtjét, s a távolból választ kapott rá.
– Nem jutnak messzire – mondta Pippin. – Az egész vidék nyüzsög a vadászainktól. – Hátul, a fasorban, a fogságba esett emberek megpróbáltak megmászni egy úttorlaszt, és a hobbitok kénytelenek voltak sokat lelőni, vagy fejszével agyoncsapni közülük. De a legerősebbek és legkétségbeesettebbek kijutottak a nyugati oldalon, s vadul támadtak a hobbitokra, nem annyira a menekülés, mint inkább az öldöklés szándékával. Több hobbit elesett, a többi megingott, épp mikor Trufa és Pippin, aki eddig a keleti oldalon harcolt, átjött és megrohamozta a banditákat. A vezért, egy nagy, ferdeszemű, s hatalmas orkra emlékeztető barmot, Trufa vágta le. Aztán kivonta a csatából az erőit, s a maradék embereket a hobbit-íjászok tágas gyűrűje vette körül.
Aztán az egésznek vége lett. Majdnem hetven bandita hevert holtan a csatamezőn, egytucatnyi meg fogságba esett. A hobbitok vesztesége tizenkilenc fő volt, harmincan megsebesültek. A halott banditákat szekérre rakták, s a szomszédban, egy elhagyatott homokgödörben elföldelték. A Csata-gödörben, mint utóbb elnevezték. Az elesett hobbitokat közös sírba tették a domboldalon, a sírra utóbb nagy követ állítottak és körébe kertet ültettek. Így ért véget 1419-ben a morotvai csata, az utolsó, amit a Megyében vívtak, s a távoli Északi Fertályon, a Zöldmezőn 1147-ben vívott csata óta az egyetlen is. Ezért volt az, hogy jóllehet a győzelem, szerencsére, igen kevés életbe került, a csata külön fejezetet képez a Piros Könyvben, a résztvevők nevét kutyabőrön örökítették meg, s betéve megtanulták a Megye történészei. A Csűrös család ekkor vetette meg hírneve alapját, s ekkor kezdett figyelemreméltóan felfelé ívelni a szerencséje; bár a névsor elején akkor is Trufiádok és Peregrin kapitány neve áll.
Frodó is részt vett a csatában, bár kardot nem húzott, s a fő tennivalója az volt, hogy a hobbitokat visszatartsa, nehogy a veszteségükön érzett dühükben lemészárolják a fegyverüket elhajigált ellenséget. Mikor a harc véget ért, s már csak az utólagos tennivalók voltak hátra, Trufa, Pippin és Samu is csatlakozott Frodóhoz, és visszalovagoltak a Csűrös tanyára. Megették a kései ebédet, s Frodó fölsóhajtott. 
– Azt hiszem – mondta –, itt az ideje, hogy a “Főnökkel“ leszámoljunk.
– De mennyire: minél hamarabb, annál jobb – mondta Trufa. – És ne légy hozzá túlságosan gyöngéd.
Csűrös gazda tizenkét keménykötésű hobbitot adott melléjük kíséretül. – Mert hogy az egy percig se biztos, hogy a Zsáklakban nem maradt bandita – mondta. – Azt csak hisszük. – Aztán nekiindultak gyalogszerrel. Frodó, Samu, Trufa és Pippin vezette a menetet.
Ez életük talán legnehezebb órája volt. A nagy kérnény ott magasodott előttük; s ahogy a Vízen át a régi faluhoz közeledtek, az út két oldalára épült ócska újházak mögött, mogorva csúfságában bontakozott ki előttük az új malom; a folyó fölé guggoló téglaépület, amely abba dönti gőzölgő, bűzös szennyvizét. És a morotvai út mellett véges-végig kivágták a fákat.
Ahogy a Hídon átkeltek és fölnéztek a dombra, bennük akadt a lélegzet. Frodót és Samut még a Tükörben látott kép sem készítette elő arra, ami most tárult elébük. Az Ómajort, nyugat felől, lebontották, s a helyében most több sor kátrányos barakk éktelenkedett. A gesztenyék közül nem maradt meg egy sem. A partokat, sövényeket fölszaggatták. A gyomverte mezőn hatalmas szekerek álltak összevissza. A Zsákvég utca ásító homok- és kavicsbánya volt. A zsáklaki felvégen semmi más nem látszott, csak egy csomó nagy deszkabódé.
– Kivágták! – kiáltott fel Samu. – Kivágták a Tanácsfát! – Arrafelé mutatott, ahol valaha a nagy fa állt, amely alatt Bilbó a búcsúbeszédét mondta. Ott hevert holtan a mezőn, ágai lenyesve. Mintha ez lett volna az utolsó csepp a pohárban; eleredt Samu könnye.
De nevetést hallott, s ettől abbahagyta a sírást. Egy mogorva hobbit ácsorgott a malomudvar alacsony falánál. Arca mocskos, keze fekete. – Nem tetszik, Samu? kérdezte gúnyosan. – Neked mindig ilyen lágy volt a szíved. Azt hittem, elvitorláztál, hisz kölyökkorodban örökké csak a hajókról járt a szád. Minek jöttél vissza? Van itt nekünk dolgunk elég.
– Azt látom – mondta Samu. – Mosdani sem értek rá, csak a falat támasztani. De tudod, Veres mester, sokan tartoznak nekem a faluban, ne gyarapítsd az adósságod gúnyolódással, különben akkora lesz, hogy nem győzi a bukszád.
Veres Tóni kiköpött a falra. – Mi a fene! – mondta. Nekem ugyan nem árthatsz. Én a Főnök barátja vagyok. De ők neked annál inkább, ha a szádat jártatod ellenem.
– Ne vesztegess több szót erre a bolondra, Samu – mondta Frodó. – Remélem, nincs sok hobbit, aki ilyen lett. Mert az nagyobb baj volna, mint minden kár, amit az emberek okoztak.
– Mocsok és arcátlan alak vagy, Tóni – mondta Trufa. – És azonkívül nagyon elszámítottad magad. Most épp azért megyünk fel a dombra, hogy eltakarítsuk a drágalátos Főnöködet. Az embereivel már leszámoltunk.
Tóni eltátotta a száját, mert most vette észre a kíséretet, mely Trufa intésére vonult át a hídon. Visszarohant a malomba, kürttel a kezében jött ki, s jó hangosan belefújt.
– Kíméld a szuflád! – nevetett Trufa. – Az enyém jobban szól. – Szájához emelte ezüstkürtjét, megfújta, s a csengő hang végighullámzott a dombon; válaszként csak úgy özönlöttek Hobbitfalva üregeiből, viskóiból, roskatag házaiból a hobbitok, s ujjongva, kiáltozva követték a Zsáklak felé tartó csapatot.
A fasor végében a társaság megállt, Frodó és barátai továbbmentek; s végül odaértek a szívüknek valaha oly kedves helyre. A kert kalyibákkal, színekkel volt teli, némelyik oly közel a régi nyugati ablakokhoz, hogy semmi fény nem jutott be rajtuk. És szemétrakások mindenütt. Az ajtó megrepedt; a csengőlánc lazán lógott, a csengő nem szólt. A kopogtatásra nem jött válasz. Végül nekirugaszkodtak, s az ajtó engedett. Bementek. A ház bűzlött, piszkos volt, rendetlen, mintha nem használták volna már jó ideje.
– Hol bujkál az a nyomorult Lothó? – kérdezte Trufa. – Átkutattak minden szobát, de más élőlényt, mint egeret és patkányt, nem találtak. – Kérjük meg a többieket, hogy kutassák át a színeket is?
– Ez rosszabb, mint Mordor – mondta Samu. – Bizonyos értelemben sokkal rosszabb. Mert otthon ér, mint mondják; s ez valóban otthon volt, még jól emlékszem, milyen, mielőtt tönkretették volna.
– Igen, ez Mordor műve – mondta Frodó. – Mert Szarumán Mordornak dolgozott, akkor is, mikor azt hitte, hogy önmagának. És azok is, akiket Szarumán beugratott, mint például Lothó.
Trufa keserűen és undorral nézett körül. – Gyerünk ki innét! – mondta. – Ha tudtam volna, mi minden gonoszságot művelt, legyömöszöltem volna azt a dohányzacskót Szarumán torkán.
– Nem vitás! Nem vitás! De nem tetted, s így most személyesen üdvözölhetlek idehaza. – S ott állt az ajtóban maga Szarumán; jól tápláltan, derűsen, szeme csillogott a kaján élvezettől.
Frodóban egyszerre megvilágosodott valami. – Kapzsi!* – kiáltotta.
Szarumán nevetett. – Szóval hallottad már e nevet? Azt hiszem, odahaza, Vasudvardban is így hívtak az enyimek. Különben lehet, hogy a szeretetük jeléül. De szemmel láthatólag nem számítottál rá, hogy engem itt találsz.
– Nem – ismerte el Frodó. – Bár sejthettem volna. Aljas módon végrehajtott kis huncutság: Gandalf figyelmeztetett, hogy képes vagy rá.
– De mennyire, hogy képes – mondta Szarumán. S nem is csak kis huncutságra. Muszáj nevetnem rajtatok, hobbit-uraságok, ahogy együtt lovagoltok a nagyokkal, olyan biztonságban, s úgy eltelve csöpp kis magatokkal. Azt hittétek, az egészet szépen megúsztátok, most csak haza kell baktatni, aztán nyugodtan és békében megülhettek. Mert Szarumán otthonát azt le lehet rombolni, őt ki lehet onnét akolbólítani, de ő a tiétekhez egy ujjal sem nyúlhat. Ó, nem! Gandalf majd gondoskodik róla.
Szarumán megint fölkacagott. – Ő aztán nem! Ha az eszköze kiszolgált, eldobja. De nektek muszáj volt utánacsámborogni, lopni az időt, csépelni a szalmát, körbelovagolni a fél világot, kétszer olyan hosszú utat megtenni, mint kell. Nos – gondoltam –, ha ezek ilyen bolondok, akkor megelőzöm őket, s adok nekik egy kis leckét. Rossz tett helyébe rosszat várj! Lehetett volna a lecke tanulságosabb is, ha egy kicsit több időt kapok, és több embert rá. Azért sikerült még így is annyi kárt tennem, hogy amíg éltek, nem tudjátok helyrehozni vagy eltüntetni a nyomát. Nekem meg kellemes lesz fölidéznem és szembeállítanom az engem ért sérelemmel.
– Hát, ha ez az, amiben örömödet leled – mondta Frodó –, akkor őszintén sajnállak. De sajna, már csak az emléke lesz kellemes. Most takarodj innét, és ne is gyere vissza, soha többé!
A falu hobbitjai látták, hogy Szarumán kijön az egyik kalyibából, s rögtön összeverődtek a Zsáklak ajtajában. Mikor hallották Frodó parancsát, zúgolódni kezdtek
– Ne hagyd elmenni! Öld meg! Gazfickó és gyilkos! Öld meg!
Szarumán körülnézett az ellenséges arcokon, és elmosolyodott. – Öld meg! – utánozta őket gúnyosan. – Öljetek csak, ha azt hiszitek, drága hobbitjaim, hogy ahhoz ti elegendők vagytok! – Kihúzta magát, és sötéten meredt rájuk fekete szemével. – Ne higgyétek, hogy a javaimmal a hatalmamat is elvesztettem! Aki lesújt rám, az átkozott lesz. És ha a vérem a Megye földjét éri, az terméketlenné válik, és soha meg nem javul.
A hobbitok visszahőköltek. De Frodó megszólalt: Ne higgyetek neki! Minden hatalmát elvesztette, csak a hangja az, amivel, ha hagyjátok, még mindig rátok tud ijeszteni és meg tud téveszteni. De én nem akarom, hogy megöljétek. Bosszúért bosszúval fizetni haszontalan: az semmit be nem gyógyít. Menj, Szarumán, a legrövidebb úton!
– Kígyó! Kígyó! – kiáltotta Szarumán, s a szomszéd kalyibából előjött Kígyónyelv, négykézláb, mint a kutya. – Következik az országút, Kígyónyelvű. Újra. Ezek a hobbit-uracskák megint kidobtak. Gyerünk!
Szarumán megfordult, s Kígyónyelvvel együtt elcsoszogott. De mikor elment Frodó mellett, kezében kés villant, s döfött, hirtelen. A penge elcsúszott a rejtett páncélingen, s elpattant. Tucatnyi hobbit szökkent előre, Samuval az élen, s ordítva teperte földre a gazfickót. Samu kihúzta a kardját.
– Samu, ne! – kiáltott Frodó. – Még most se öld meg. Nem ejtett rajtam sebet. És én nem kívánom, hogy ilyen gonosz kedvében érje a halál. Hisz valamikor nagy volt, nemes fajta, akire nem is merészeltünk volna kezet emelni. Most elbukott, s a gyógyulása nem rajtunk múlik; én azonban most is megkímélném, abban a reményben, hogy valaha még fölépül.
Szarumán fölállt, és Frodóra bámult. Különös volt a tekintete: a csodálkozás, a tisztelet és a gyűlölet keveréke. – Felnőttél, félszerzet – mondta. – Úgy van, igencsak nagyra nőttél. Bölcs vagy. És kegyetlen. Megfosztottál a bosszú jó ízétől, s most keserű szájízzel mehetek innét, s ráadásul adósod is vagyok. Gyűlöllek érte. Jó, elmegyek, és nem zaklatlak többé. Ám ne várd, hogy jó egészséget és hosszú életet kívánjak neked. Nem lesz részed egyikben sem. De ez már nem az én dolgom. Én csak megjósolom.
Elindult, s a hobbitok utat engedtek neki; de az öklük kifehéredett, úgy szorították a fegyverüket. Kígyónyelv habozott, aztán utánaeredt a gazdájának.
– Kígyónyelvű! – mondta Frodó. – Neked nem muszáj utánamenned. Tudtommal nem tettél nekem semmi rosszat. Itt megpihenhetsz egy darabig, enni is kapsz, aztán ha megerősödtél, mehetsz a magad útján.
Kígyónyelvű megállt, visszanézett, s már-már úgy döntött, hogy marad. Szarumán hátrafordult. – Semmi rosszat? – kuncogott. – Persze hogy nem! Ha kiosont éjszakánként, csak azért tette, hogy a csillagokat lássa! De úgy hallottam, azt kérdezte valaki, hol bujkál az a szegény Lothó? Te tudod, ugye, Kígyónyelvű? Megmondanád nekik?
Kígyónyelvű a földre kushadt, s úgy nyöszörögte: Nem! Nem!
– Akkor majd én – mondta Szarumán. – Kígyó ölte meg a Főnökötöket, szegény kis fickót, azt a drága kis Főnököcskét. Ugye, hogy te, Kígyó? Ledöfted álmában, azt hiszem. Remélem, eltemetted, bár Kígyó az utóbbi időben folyton éhes. Nem, Kígyó úgy igazában nem jó. Okosabb, ha hagyjátok, hogy velem jöjjön.
Vad, vörös gyűlölet lobbant Kígyónyelv szemében. Te parancsoltad; te szúrattad le – sziszegte.
Szarumán kacagott. – Kapzsi akármit mond, te mindig szót fogadsz, ugye, Kígyó? Nos, most azt mondja: kövess! – Belerúgott a földön fetrengő Kígyónyelv arcába, megfordult, és elindult. S ekkor valami elpattant: Kígyónyelv hirtelen fölállt, előrántotta eldugott kését, s vicsorítva, mint a kutya, rávetette magát hátulról Szarumánra, hátrarántotta a fejét, elvágta a torkát, nagyot kurjantott, majd futásnak eredt a fasoron. Mielőtt még Frodó magához tért volna, vagy egy szót tudott volna szólni, három hobbit-íj pendült, és Kígyónyelvű holtan esett össze.
A közelben lévők ijedelmére Szarumán holtteste körül köd képződött, s mint a tűzhelyről a füst, lassan fölszállt, föl-föl, egyre följebb, mígnem mint egy fehér lepelbe burkolt fakó emberalak, fölébe nem magasodott a dombnak. Ott lebegett egy ideig, de egyszerre hideg nyugati szél támadt, az alak felsóhajtott, szétfoszlott, és semmivé lett.
Frodó szánakozva és iszonyodva nézett le a holttestre, mert miközben nézte, mintha kiütközött volna, hogy már hosszú évek óta halott: összezsugorodott, ráncos arcáról lefoszlott a bőr, csak az undok koponya maradt.
Fogta a mocskos palástot, ami ott hevert a holttest mellett, ráterítette, s elfordult.
– Ennek is vége – mondta Samu. – Csúf véget ért, bár ne láttam volna; de legalább megszabadultunk tőle.
– S remélem, ezzel végleg vége a háborúnak – mondta Trufa.
– Remélem – sóhajtott fel Frodó. – Ez volt a legeslegutolsó csapás. De még elgondolni is, hogy itt kellett elesnie, épp a Zsáklak ajtajában! Sok-sok reményem és félelmem között erre aztán igazán nem számítottam.
– Én nem mondanám, hogy vége, amíg ezt a mocskot mind el nem takarítjuk – mondta mogorván Samu. – Márpedig az rengeteg időbe és rengeteg munkába kerül.

9. fejezet

Szürkerév

A nagytakarítás kétségtelenül sok munkába került, de kevesebb időt igényelt, mint ahogy Samu gondolta. A csata utáni nap Frodó ellovagolt a Nagyüreghez, és kiszabadította a rabokat a zártlikakból. Az elsők egyike, akire rátalált, Bögyös Fredegar volt, akire már nem illett rá a Dagi név. Akkor vitték el, mikor a banditák kifüstöltek egy lázadó csoportot a búvóhelyéről, a Kotoréklikakból, a Rémdombok közt, s ő volt a csoport vezetője.
– Végül is jobban tetted volna, ha velünk tartasz, szegény öreg Fredegar! – mondta Pippin, mikor kivitte a karján, mert annyira legyöngült már, hogy lépni se volt ereje.
Fredegar kinyitotta a szemét, megpróbálkozott egy udvarias mosollyal. – Ki ez a nagyhangú ifjú óriás? – suttogta. – Most mekkora kalapot viselsz?
Aztán ott volt Lobélia is. Szegény jó lélek, nagyon öregnek látszott és vékonykának, mikor kiszabadították a sötét és keskeny pinceodúból. Ragaszkodott hozzá, hogy a maga lábán bicegjen ki; és odakint olyan ujjongás és akkora taps és éljenzés fogadta, ahogy Frodó karjára támaszkodva feltűnt, kezében az elmaradhatatlan esernyővel, hogy egészen meghatódott és könnyezve fordult félre. Soha életében nem volt még népszerű. De nagyon lesújtotta Lothó halálának híre, nem is tért vissza a Zsáklakba. Visszaadta Frodónak, és elment az övéihez, keményfeneki Nagytüszőfiékhoz.
Mikor meghalt szegény a következő tavaszon – végül is elmúlt már százéves –, Frodó meg volt lepve és meghatódott: a maga és a Lothó minden maradék pénzét őrá hagyta, hogy a nehéz időkben otthontalanná vált hobbitok segélyezésére fordítsa. S ezzel a családi háborúság véget ért.
Az öreg Kacska Vili hosszabb ideig volt a zártlikban, mint bárki más, és ha vele nem is bántak tán olyan gorombán, mint sok mással, jó ideig eltartott, amíg sikerült anynyira feltáplálni, hogy be tudja tölteni polgármesteri tisztjét; így hát Frodó beleegyezett, hogy elvállalja a helyettesítését, amíg Kacska úr erőre kap. Polgármester-helyettesi tisztségében az egyetlen ténykedése az volt, hogy a megyeőrség létszámát és hatáskörét a szükséges mértékre csökkentette. Az a feladat, hogy a maradék banditákat fölhajtsák, Trufára és Pippinre maradt, s ők el is végezték becsülettel. A déli bandák, mikor hírét vették a morotvai csatának, ész nélkül menekültek, s nem okoztak nagy fejfájást a thánnak. Azt a néhányat, aki megmaradt közülük, még az év vége előtt elkapták az erdőben, s aki megadta magát, azt kirakták a határon.
Időközben szépen haladt az újjáépítés. Samunak rengeteg dolga volt. A hobbitok úgy dolgoznak, mint a méhek, s ha kedvük van rá, és szorítja őket a szükség. Most hát a készséges kezek, fürge hobbitlegény- és hobbitlánykezek, kérges öregapó- és öreganyókezek ezrei fogták meg a munka végit. Hatalmas raktárakat leltek, teli áruval, élelemmel, sörrel; ezt mind a banditák rejtették el színekben, csűrökben, elhagyatott üregekben, s kiváltképp Nagyüreg alagútjaiban meg a Rémdombok elhagyatott kőbányáiban; így hát júlekor sokkal nagyobb volt a vigasság, mint bárki is remélte volna.
Hobbitfalván az első tennivalók egyike volt, hogy a Dombot és a Zsáklakot megtisztítsák, s hogy helyreállítsák a Zsákvég utcát. Az új homokbánya elejét elegyengették, a bányában védett kertet létesítettek, a déli partoldalba új üregeket mélyítettek, s ezeket téglával burkolták. Az Üreget visszatelepítették a Zsákvég utca 3.-ba, s ő gyakran mondogatta, bárki füle hallatára:
– Rossz szél az, ami senkinek semmi jót nem hoz; én mindig megmondtam. De minden jó, ha a vége jó.
Némi vita volt, hogy az új utcának milyen nevet adjanak. Gondoltak rá, hogy a Csatakert nevet adják neki. De egy idő múlva, józan hobbitok lévén, csak Újsor-ként emlegették. A morotvai humor meg elnevezte Kapzsi-végnek.
A legnagyobb és legfájdalmasabb kár a fák pusztulása volt, mert Kapzsi parancsára könyörtelenül irtották a fákat Megyeszerte, és Samut ez jobban szomorította, mint bármi más. Mindenekelőtt azért, mert ezt a sebet soká tart begyógyítani, s a Megyét már csak a dédunokák fogják olyannak látni – gondolta–, amilyennek lennie kell.
Aztán, egy szép napon, váratlanul, hiszen a dolgától hetekig nem ért rá a kalandjait fölidézni, eszébe jutott Galadriel ajándéka. Elővette a dobozt, megmutatta a többi utazónak (mert most már így emlegette őket mindenki), és a tanácsukat kérte.
– Már kíváncsi voltam, mikor jut eszedbe – mondta Frodó. – Nyisd ki!
Szürke, finom és puha porral volt teli, közepében meg egy magocska ült, ezüst héjú diócskához hasonlatos. Most mit kezdjek vele? – kérdezte Samu.
– Szórd a szélbe, a többi nem a te dolgod – mondta Pippin.
– De hol? – kérdezte Samu.
– Nézz ki egy helyet faiskolának, aztán majd meglátod, mi történik ott a facsemetékkel – tanácsolta Trufa. – De az biztos, hogy az Úrnő nem azért adta, hogy az egészet megtartsam a magam kertjére, ha olyan sokaknak volt itt bajuk – mondta Samu.
– Mindenekelőtt az eszedet és a tudásodat használd, Samu – mondta Frodó –, amire magad tettél szert, s csak aztán használd az ajándékot, hogy a munkádban segítsen, s hogy jobb legyen az eredménye. De használd takarékosan. Nincs belőle sok, és azt hiszem, kincset ér minden szemcséje.
Így hát Samu csemetéket ültetett ki mindenhová, ahol valami különösen szeretett és szép fát elpusztítottak. s a talajba a gyökeréhez egy szemerkét a drága porból is
belekevert. Munkája során az egész Megyét bejárta, de senki sem hibáztathatja, ha Hobbitfalvára és Morotvára különös gondot fordított. S végül úgy alakult, hogy még mindig volt egy picike pora: kiment hát a Háromfityinges Kőhöz, ami majdnem hajszálpontosan a Megye közepén áll, s a maradék port, áldását adva rá, a szélbe szórta. A kis ezüstdiót meg elültette a Tanácsréten, ahol valamikor a fa állt; és kíváncsi volt, mi lesz belőle. Egész télen csak várt, tőle telhetőleg türelmesen, és megpróbálta visszatartani magát, hogy ne mászkáljon ki szakadatlan, s lesse, hogy történt-e valami.
A tavasz legmerészebb reményeit is felülmúlta. Fái megeredtek és növekedni kezdtek, mintha csak meglódult volna az idő, s most egy év alatt próbálnának behozni húszat. A Tanácsréten gyönyörű volt a csemete; kérge ezüst, levelei hosszúkásak, és már áprilisban megtelt dús aranyvirágokkal. Ez bizony mallorn volt, s a környékről mindenki a csodájára járt. A rákövetkező években, amint egyre kecsesebb, egyre szebb lett, már közel s távol híre ment és messzi földről jöttek, hogy lássák; az egyetlen mallorn-t a Hegyektől nyugatra és a Tengertől keletre; a világ egyik legszebb mallornfáját.
Az 1420-as év a Megyében különben is csudálatos év volt. Nemcsak hogy csodásan sütött a nap, és kellemes volt az eső, mind a maga idején és a kellő mértékben, de valami más is tette: a gazdagság, a növekedés érzése, a minden halandó nyarat megelőző szépség, ami ott csillogott Középföldén. Ahány gyerek csak született, márpedig ebben az évben sok született, az mind szép volt és erős, hajuk dús és aranyszőke, ami azelőtt ritkaság volt a hobbitok között. Gyümölcs annyi termett, hogy még a kölyökhobbitok is dúskáltak a tejszínes eperben; aztán meg letelepedtek a szilvafa alá, és ettek, amíg csak annyi mag össze nem gyűlt, hogy kicsi piramisokat vagy a hódítók koponyahegyeihez hasonlatos halmokat nem építettek belőle; aztán továbbmentek. És senki nem volt beteg, és mindenki jól érezte magát, csak azok nem, akiknek a gyepet kellett nyírniuk.
A Déli Fertályon roskadoztak a tőkék, és annyi pipafű termett, hogy az bámulatos; az aratás olyan gazdag volt, hogy dugig telt minden magtár. Az Északi Fertályon olyan jó volt az árpa, hogy az 1420-ban főzött sört sokáig megemlegették és közmondásossá vált. Igen, még egy nemzedékkel utóbb is, ha egy öregapó beült a fogadóba, hogy megigya jól megérdemelt korsó sörét, letette a korsót, és fölsóhajtott: – Haj-jaj! Az volt ám az igazi! A négyszázhúszas!
Samu kezdetben ott lakott Csűröséknél, Frodóval; de mikor elkészült az Újsor, ők is odaköltöztek, az Öreggel együtt. Az eddigi munkáihoz ráadásul most már ő irányította a Zsáklak nagytakarítását és újjáépítését; de gyakran volt úton a Megyében a fatelepítés dolgában is. Március elején épp nem volt odahaza, s így nem tudta, hogy Frodó megbetegedett. Tizenharmadikán Csűrös gazda ágyban fekve találta Frodót; egy fehér drágakövet szorongatott, amely láncon csüngött a nyakában, s mintha csak félig lett volna magánál.
– Elveszett, örökre – mondta –, s most minden sötét és üres.
De a roham elmúlt, s mire Samu huszonötödikén hazaért, Frodó fölépült, s nem is említette a betegségét. Időközben a Zsáklakot rendbe hozták, Trufa meg Pippin átjött Tőbörlyukból, hozta a régi bútort meg miegyebet. s így a régi odú majdnem úgy föstött, mint valaha régen.
Mikor végre mindennel végeztek, Frodó megkérdezte: – S mikor szándékozol beköltözni hozzám, Samu? Látszott, hogy Samu egy csöppet kínban van.
– Nem muszáj rögtön, ha nem akarod – mondta Frodó. – Csak tudod, itt az Öreg sincs messze, s az özvegy Szutyorné gondját viselhetné.
– Nem is hogy az, Frodó uram – mondta Samu, és mélyen elvörösödött.
– Hát, micsoda?
– Rozi. Csűrös Rozi – mondta Samu. – Úgy látszik, csöppet se volt ínyére, szegénykémnek, hogy külföldön jártam, de mert én nem szóltam neki, ő se szólhatott. Márpedig én nem szóltam, mert nekem a munkám az előbbre való. De most, hogy szóba került, azt mondja: – Nohát, egy évet már elvesztegettél, még mire várjunk? – Elvesztegettem? – mondom. – Ezt éppenséggel nem mondanám. De akkor is megértem én, hogy mire gondol. Most úgy érzem, kétfelé húz a szívem.
– Értem – mondta Frodó. – Szeretnél megnősülni, de velem is szeretnél együtt maradni Zsáklakon, ugye? Drága Samum, ez aztán nem gond! Nősülj meg, amint lehet, aztán költözzetek hozzám Rozival. Zsáklakon bőven van hely, akkora családnak, amekkorát csak akarsz.
Ez tehát megoldódott. Csavardi Samu elvette Csűrös Rozit 1420 tavaszán (ami a lakodalmairól is nevezetes volt), s beköltözött vele Zsáklakra. S ha Samu szerencsésnek vélte magát, Frodó tudta, hogy ha valaki, hát ő az, akinek igazán szerencséje van; mert nem volt hobbit a Megyében, akit olyan gonddal szolgáltak volna ki, mint őt. Azután, hogy az újjáépítés terveit kidolgozta és megvalósította, illetve megkezdte megvalósításukat, visszavonult életet élt: rengeteget írt, és átnézte az összes följegyzéseit. A két ifjú utazó nagy társasági sikereket aratott a Megyében énekeivel, regéivel, pompás öltözékeivel és csudálatos estélyeivel. “Úrféle“ népeknek hívták őket, s ebben nem volt semmi rosszallás; mert mindenkinek megmelegedett a szíve, ha látta, hogy valamelyikük ott lovagol el mellette fényes páncélingben, a gyönyörű pajzsával, kacagva, s ajkán az egyik messziről hozott dallal; ha most nagyok voltak is, meg fényesek, egyébként semmit sem változtak, hacsak nem lettek szebb szavúak, szívélyesebbek és vidámabbak.
Frodó és Samu azonban megint azt a gúnyát hordta, amit annak előtte, eltekintve a finom szövetű, hosszú szürke köpönyegtől, nyakán a gyönyörű csattal, amit, ha úgy hozta a szükség, mindkettő a vállára kanyarított; Frodó úr ezenkívül egy fehér drágakövet is viselt a nyakában, s a láncával szívesen elbabrikált.
Most minden jól ment, s minden remény megvolt rá, hogy fog még jobban is menni, és Samunak annyi volt a dolga, és annyi az öröme, amennyit egy hobbit csak megkívánhat. A kedvét semmi nem homályosította el egész évben, hacsak tétova aggodalma nem gazdája egészségéért. Frodó ugyanis szinte észrevétlenül kicsöppent a Megye minden dolgából, és Samu szomorúan észlelte, milyen kevés a becsülete tulajdon hazájában. Kevesen tudtak vagy akartak tudni a tetteiről és kalandjairól; bámulatuk és tiszteletük tárgya Trufiádok úr, Peregrin úr (s ha Samu nem is tudott róla), ő maga volt. És ősszel megint megjelent a régi bajok árnya.
Egy este Samu bement a dolgozószobába, s az urát igencsak furcsa állapotban lelte. Holtsápadt volt, s a tekintete valahol a messzeségben kalandozott.
– Mi baj, Frodó uram? – kérdezte.
– Megsebesültem – felelt Frodó –, megsebesültem; és a sebem soha nem gyógyul be igazán.
Aztán mégis fölállt, s a roham mintha elmúlt volna, de másnap mindvégig olyan volt, mintha nem is ő lenne az. És Samunak csak később jutott eszébe, hogy ez október hatodikán történt, pontosan két évvel azután, ami a Széltető lábánál, abban a sötét mélyedésben történt.
Telt az idő, és beköszöntött 1421. Frodó márciusban megint megbetegedett, de sikerült nagy erőfeszítéssel elli tkolnia, mert Samunak más dolga is volt, amire odafigyeljen. Március huszonötödikén ugyanis megszületett Samu és Rozi első gyereke, s a napot Samu jól megjegyezte.
– Nos, Frodó uram – mondta –, most ugyancsak nagy gondban vagyok. Rozival megállapodtunk, hogy engedelmeddel – majd Frodónak hívják; de lány az istenadta. Bár szép kicsi lány, szebbet remélni se lehetne, mert szerencsére Rozira hajaz, és nem énrám. És most nem tudjuk, mit csináljunk.
– Miért, Samu – kérdezte Frodó –, hát nem jó a régi szokás? Válassz ki egy virágnevet, mint Rozi. A Megyében a leányok fele virágnevet visel. Hát van annál szebb?
– Lehet, hogy igazad van, Frodó uram – mondta Samu. – Sok szép nevet hallottam útközben, de azok, hogy úgy mondjam, túl cifrák ahhoz, hogy egy lány köznap viselje és koptassa őket. Az Öregem azt mondja: – Válassz kurtát, akkor nem kell megkurtítanod, ha hordani is akarod. – De ha az virágnév, akkor bánom is én, hogy milyen hosszú, csak szép virág legyen, mert tudod, igen szépnek tartom ezt a kicsi lyányt, hát hadd legyen a nevétől még szebb.
Frodó elgondolkodott. – Nohát, Samu, mit szólnál az elanor-hoz? Emlékszel, az a kis aranyvirág volt az, Lórien gyepén.
– Megint igazad van, Frodó uram! – mondta boldogan Samu. – Pontosan ilyet akartam!
A kis Elanor hat hónapos volt, és őszre fordult már 1421, mikor Frodó behívta Samut a dolgozószobába.
– Csütörtökön lesz Bilbó születésnapja, Samu mondta. – S most lepipálja az öreg Tukot. Ez a százharmincegyedik!
– Hát le! – mondta Samu. – Valóságos csuda!
– Nahát – folytatta Frodó –, azt szeretném, ha megkörnyékeznéd Rozit, és kiderítenéd, hogy tud-e nélkülözni, s elmehetnénk-e Bilbóhoz együtt. Persze, tudom, hogy te nem utazhatsz se messzire, se hosszú időre – tette hozzá kicsit szomorkásan.
– Hát, nemigen, Frodó uram.
– Persze hogy nem. De annyi baj legyen. Csak egy darabig kéne elkísérned. Mondd meg Rozinak, hogy nem leszel sokáig távol, legfeljebb két hétig; és egészen biztos, hogy hazajössz.
– Bár veled tarthatnék Völgyzugolyba, Frodó uram, és viszontláthatnám Bilbó urat – mondta Samu. – De mégiscsak itt vagyok itthon igazán. Kétfelé húz a szívem.
– Szegény Samu! És sajnos, egy darabig még így leszel – mondta Frodó. – De aztán meggyógyulsz. Elvárják tőled, hogy szilárd légy, és egyfelé húzzon a szíved, és úgy is lesz.
A rákövetkező egykét nap Frodó átnézte a jegyzeteit és írásait Samuval, és átadta neki a kulcsait. Volt köztük egy nagy könyv, sima piros bőrbe kötve; lapjai majdnemhogy mind teleírva. Az elején jó néhány lapot Bilbó vékony szálú kacskaringós kézírása borított, de a java része Frodó határozott és lendületes betűivel volt tele. Az írás fejezetekre oszlott, de a 80. fejezet nem volt befejezve, azután néhány üres lap következett. A címlapon több cím is állt, sorra mind áthúzva. Így:

Naplóm. Váratlan utazásom. Amott és Újra Emitt. Ami Azután Történt. Öt hobbit Kalandjai. A Nagy Gyűrű Története, összegyűjtötte Zsákos Bilbó, tulajdon élményei és barátai elbeszélése alapján. Mit Tettünk Mi a Gyűrű Háborújában?

Itt ért véget Bilbó kézírása, és Frodóé következett
A GYŰRŰK URÁNAK BUKÁSA
ÉS A KIRÁLY VISSZATÉRÉSE
(a Kis Nép szemével: a Megyebeli Bilbó és Frodó visszaemlékezései, kiegészítve barátaik elbeszéléseivel és a Bölcs tanításaival)
Ugyanezen kötet magában foglalja a Hagyományok Könyvének részleteit is, amelyeket Bilbó fordított, Völgyzugolyban.

– Nicsak, Frodó uram, hiszen majdnem kész vagy vele! – kiáltott fel Samu. – Ugyancsak megdolgoztál.
– Teljesen elkészültem, Samu – mondta Frodó. – Az utolsó oldalak már terád várnak.
Szeptember 21-én indultak útnak, együtt; Frodó a póni hátán, amely Minas Tirithből hazahozta, s most a Vándor nevet viselte; Samu meg szeretett Bugája nyergében. Szép, arany fényű reggel volt, és Samu nem kérdezte, hová mennek; azt hitte, tudja.
A tönkösi úton indultak el, a hegyeken át, együtt, a Bozótosig. Hagyták, hadd ballagjanak a pónik kényelmesen. A Zöld Dombságon letáboroztak, s szeptember 22-én, mikor a délután már a végére járt, kényelmesen bevágtak az erdők közé.
– Nicsak, ez az a fa, ami mögött elbújtál, Frodó uram! Mikor a Fekete Lovas először bukkant fel! – kiáltotta Samu, s rámutatott baloldalt egy fára. – Mintha az egészet csak álmodtam volna.
Este volt már, a csillagok fent ragyogtak az égen, mikor elhagyták a villámsújtotta tölgyet, befordultak, s elindultak lefelé a dombról, a mogyoróbokrok között. Samu hallgatott, mélyen a gondolataiba merült. Egyszerre azt vette észre, hogy Frodó halkan, magában énekel, a régi menetnótát énekli, csak épp hogy a szavai nem pontosan ugyanazok:

Az úton mindig várható 
Rejtek-kapu, orvforduló;
S bár gyakran jártam erre már, 
Egy nap titkok ösvénye vár; 
Ne várj hiába, várj, megyek, 
Hold-Túl-Nyugat, Nap-Túl-Kelet!

S szinte válaszként, lentről, ahol az út kikanyarodik a völgyből, énekszó csendült:

A! Elbereth Gilthoniel! 
silivren penna míriel
o menel aglar elenath, 
Gilthoniel, A! Elbereth!

Emlékezünk, hull szívre jel 

E fák alatt, távoli tájon, 
Nyugati Tenger, csillagod látom!

Frodó is, Samu is megállította a lovát, s némán, mozdulatlanul fülelt a lágy homályban, míg csak a fák között meg nem csillant a közeledő csapat.
Ott volt Gildor, s a kíséretében sok szép tünde; és Samu csodálkozására ott lovagolt maga Elrond és Galadriel is. Elrond szürke palástot viselt, homlokán csillagot, kezében ezüst hárfát, s az ujján egy nagy, kékköves gyűrűt, Vilját, a Három Gyűrű leghatalmasabbikát. Galadriel fehér poroszka ló nyergében ült, talpig csillogó fehérben, mint a felhőbe vont hold; mert úgy látszott, maga is lágy fényben tündököl. Ujján meg a Nenya, a mithril-ből kovácsolt gyűrű, amelyen egyetlen fehér kő sziporkázott, mint jégfényű csillag. Mögötte, szürke kis pónin, bóbiskolva. meg-megbillenő fejjel, maga Bilbó.
Elrond komolyan és kegyesen köszöntötte őket, Galadriel meg rájuk mosolygott. – Nos, Csavardi Samu uram – mondta –, hallom s látom, ajándékomnak jó hasznát vetted. A Megyét ezentúl még jobban szeretik, s a földje még boldogabb lesz. – Samu meghajolt, de nem talált szavakat. Már elfelejtette, hogy az Úrnő milyen gyönyörű.
Bilbó ekkor fölriadt, s kinyitotta a szemét. – Nicsak. Frodó! – mondta. – Hallod-e, a mai nappal lepipáltam az öreg Tukot! Ez tehát megvan. S ezzel, azt hiszem, teljesen fölkészültem az újabb utazásra. Velünk tartasz?
– Veletek – mondta Frodó. – A Gyűrűhordozóknak együtt kell elmenniük.
– Hová mégy, uram? – kérdezte Samu, bár most értette meg végre, hogy minek a tanúja.
– A Révbe, Samu – mondta Frodó. 
– És én nem mehetek.
– Nem, Samu. Még nem, legalábbis a Réven túl nem. Bár te is voltál Gyűrűhordozó, habár csak kis ideig. Majd eljön a te időd is. Ne légy szomorú, Samu. Nem húzhat a szíved mindig kétfelé. Egynek és egésznek kell lenned, még sok-sok évig. Még annyi mindennek kell örülnöd, annyi mindennek lenned, és annyi minden dolgod van.
– De hisz én azt hittem – mondta Samu, és megeredt a könnye –, hogy te is még sok-sok évig fogod élvezni a Megyét, azután, amit tettél.
– Igen, valamikor magam is azt hittem, de túlságosan mély a seb, ami ért, Samu. Megpróbáltam megmenteni a Megyét és meg is mentettem, de nem magamnak. Ennek így kell történnie, Samu, nemegyszer, ha érték forog veszélyben; van, akinek le kell mondania róla, el kell veszítenie, hogy mások megtarthassák. De az én örökösöm te leszel: amim volt, amim lehetett volna, azt mind rád hagyom. És azonkívül a tied Rozi és Elanor; aztán jön egy Frodó-gyerek, aztán egy Rozi-lány, aztán egy Trufa, aztán Aranyfürt, aztán Pippin; s talán még több is, akit én nem látok előre. Kezedre is, eszedre is mindenütt szükség lesz. És persze, te leszel a Polgármester. Ameddig csak kedved tartja, és te leszel a történelem leghíresebb kertésze; és majd részleteket olvasol fel a Piros Könyvből, s megőrzöd egy elmúlt kor emlékét, hadd emlékezzenek a népek a Nagy Veszedelemre, s szeressék még jobban amúgy is szeretett földjüket. S ettől mindig annyi tennivalód lesz, mint senki másnak, és boldog leszel, mint senki más, amíg csak tart a te részed a Történelemben. Most pedig gyere, lovagolj velem!
Ekkor Elrond és Galadriel előrelovagolt; mert a harmadkor véget ért, a Gyűrűk Ideje elmúlt, s e kor énekei, történetei a végükhöz közeledtek. Sokan velük tartottak a nemestündék fajtájából, mert nem kívántak tovább itt élni Középföldén, s közöttük ott lovagolt Samu is, tele szomorúsággal, ami mégis boldog szomorúság volt, híján minden keserűségnek, és ott lovagolt Frodó is meg Bilbó is, és a tündék örültek, hogy megadhatják nekik a tiszteletet.
Bár egész nap és egész éjjel a Megye földjén lovagoltak, senki nem látta őket, csak az erdei vadak; meg itt-ott néhány vándor, aki észrevette, hogy a sötétben megmegcsillan valami, vagy fény és árnyék hullámzik tova a fű közt, ahogy a nap nyugatra tart. S mikor a Megyét elhagyták, s a Messzi Dombsághoz értek, meg a Tornyokhoz, a távolban megpillantották a Tengert; aztán lóháton leereszkedtek Mithlondba, a Szürkerévhez, a Lún torkolatában.
Ahogy elérték Mithlond kapuját, eléjük jött Círdan, a Hajóács, és köszöntötte őket. Termete, mint a szálfa, s a szakálla is hosszú, vénségesen vén és szürke, csak a szeme szúr, mint a csillagok; és rájuk nézett, és meghajolt, és így szólt: – Minden készen áll.
Aztán Círdan elvezette őket a Révbe, s ott egy fehér hajó állt kikötve, s a parton hófehér ruhás alak várta őket. Mikor megfordult és elindult feléjük, Frodó látta, hogy Gandalf az, kezén a Harmadik Gyűrű, a Nagy Narya: köve vörös, mint a tűz. S ekkor, aki menni készült, mind megörült, mert tudta, hogy Gandalf is hajóra száll velük.
De Samunak szomorú volt a szíve, s úgy érezte, hogy az elválás fájdalmas, s még sokkal fájdalmasabb lesz a hosszú út, egymagában, hazafelé. Ám miközben ott álltak a parton, s a tündék épp hajóra szálltak és mindent elkészítettek az indulásra, lóhalálában megérkezett Trufa és Pippin. És Pippinnek csurgott a könnye, miközben kacagott.
– Egyszer már megpróbáltál meglépni előlünk, Frodó, de nem sikerült – mondta. – Most nem sok híja volt, de megint csak nem sikerült. Bár ez alkalommal nem Samu leplezett le, hanem maga Gandalf!
– Úgy van – mondta Gandalf. – Mert jobb hármasban hazalovagolni, mint egyedül. Nos, drága barátaim, most, itt a tengerparton ér véget a szövetségünk. Menjetek békével. Nem mondom, hogy ne sírjatok; mert nem minden könny keserű.
Aztán Frodó megcsókolta Trufát és Pippint, majd utolsónak Samut, és hajóra szállt; felvonták a vitorlákat, fújt a szél, s a hajó lassan végigsiklott a hosszú, szürke öblön; és Galadriel üvegcséje, amit Frodó magasra tartott, még fénylett egy darabig, aztán eltűnt a szemük elől. A hajó kiért a nyílt Tengerre, majd folytatta útját nyugat felé, míg nagy sokára, egy éjszaka, Frodó édes illatot nem érzett a levegőben, s énekszót nem hallott a víz fölött. És akkor úgy érezte, mint álmában, annak idején, Bombadil házában, hogy a szürke esőfüggöny ezüstös fátyollá válik és felgördül, és fehér partot látott, azon túl meg tágas zöld mezőt a fölragyogó napsütésben.
De Samu csak állt a parton, s az este mélyült-mélyült a szeme előtt, s ahogy a szürke Tengerre nézett, csak egy árnyat látott a vízen, mely hamarosan eltűnt, nyugat felé. De még ott állt késő éjszakáig és hallgatta a Középfölde partján megtörő hullámok sóhaját és mormolását, s e hang mélyen a szívébe ivódott. Mellette ott állt Pippin és Trufa, s mindkettő hallgatott.
Végül a három útitárs megfordult, lóra szállt, s hátra se nézve lassan elindult hazafelé; nem szóltak egymáshoz egy szót sem, amíg vissza nem értek a Megyébe, de mindhármuknak vigaszul szolgált, hogy ott vannak mellette a barátai a hosszú, szürke úton.
Végül átlovagoltak a Dombságon, ráfordultak a Keleti Útra, s Trufa meg Pippin továbbment Bakföld felé; de ekkor már énekeltek. Samu azonban letért Morotva irányába, s mire fölért a Dombra, a nap megint csak a végére járt. Ment, az ajtóhoz ért, sárgán világított bent a lámpa, és égett a tűz; és kész volt a vacsora, csak őrá vártak. És Rozi bevezette, és hellyel kínálta a karosszékében, s a kis Elanort az ölébe rakta.
Ő meg mély lélegzetet vett, s így szólt: – Hát, hazaértem.

VÉGE