Uhrin Tamás - Cathan Igazsága

"Az évek megszámlálatlanul repültek el fölöttem. Érzem, hogy az elmúlás szele borzolja gyérülő hajamat és ápolatlan szakállamat. Fakó szemem már ezen sorokat is alig látja, melyeket most vetek éppen a padló egyik kövének simára koptatott tetjére. Nem hiszem, hogy valaha is elolvassa bárki, de jóleső érzés kiadni magamból a halállal, árulással játszó gondolatokat. Igen elárultam, és elárultattam. Most bűnhődöm régvolt hibáimért, mert bűneim miatt kárhozatra ítéltettem. Élve eltemetve tengetem hitvány életemet, mert olyan nagyot vétettem, amelyre nincs kegyelem. 

Csak a hallgatag gránitfalak suttogják vissza minden lélegzetem. Egyedül vagyok, egyetlen hű társam a magány, mely időröl időre számonkéri rajtam ifjonti gyengeségemet. Hajdanvolt tudományomnak mára már csak morzsái maradtak, melyet az idő hangyái csak még jobban széthurcolnak. Lassan semmire sem emlékszem kriptám négy falain kívüli életemből, pedig az itteni élet egyetlen gyönyöre az emlékezés. De ezt is elvették tőlem. Öregségemre mindent el fogok felejteni, bűnöm homályba vész, de megbocsátást mégsem nyerhetek általa. 
A múló napokat eleinte számontartottam kezdetleges naptárat rajzolva komor szállásom falára, amelybe elzárva kényszerültem létezni, de a kezdeti lelkesedés lassan alábbhagyott. Már nem is emlékszem, hogy mikor húztam az utolsó jelet a piszkosszürke falakra. De nem is édekel már. Most már semmi sem számít, csak az elmúlás lassú és könyörtelen rabláncának egyre hangosabb csörgése. Olykor tudatom peremvidékéről az őrület hullámai belopóznak görcsös gondolataim foszlányi közé, kiszorítva belőlem mindent, ami talán még emberi maradt. 

Egyetlen gondolat maradt tébolytól sikoltozó elmémben, mely mindennél fényesebben szórja keserű szilánkjait - a gyűlölet. Gyűlölöm azt, aki ide juttatott, aki bezárt ebbe a hideg lyukba, amely sírboltom lesz egykoron. Gyűlölöm magamat is, amiért nem láttam előre botor ténykedésem következményeit. Pedig láthattam volna. Tudhattam volna előre, hogy cselekedeteimre felfigyelnek az árgus tekintetek. 
Azt még legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy ő fog elárulni. Gyermekkori pajtásom, akit testvérként szerettem, és aki testvérem is lett a bűnhődésben. Csontjai itt virítanak a sarokban, koponyája csontszemei még most is vádlóan tekintenek rám sötét hunyorgással, mintha én juttattam volna idáig mindkettőnket. Suhancként együtt játszottunk a porban, és együtt is fakulunk ki a világból, porrá válva ismét. 

Talán már nem is vagyok a világ része? Könnyen megeshet. Ilyen mélyen elásva a kutató tekintetek elől azok sem találhatnak rám, akik talán osztják nézeteimet. Ha még vannak ilyen istenkáromló tébolyultak egyáltalán. Vagy talán az is lehet, hogy már mindannyian itt vicsorognak csontmosolyukkal valamelyik sarokban? Ha igen, akkor a világ minden reménye elveszett, és szabadulásom reménye is csak egy múló ábránd. 
A lekörmölt sorok is tükrözik háborgó lelkem színvilágát. Égő vörösről fokozatosan sötét bordóvá, majd éjszínűvé színeződnek. A durva szalmaszál maszatos, vastag vonalakkal formálja a betűket, azok meg túlvilági lidércek gyanánt kellnek életre a halálhideg kövön, be kívánván teljesíteni ki nem mondott átkomat. Azt az átkot, mely a hosszú évek szenvedései során kristályosodott ki elmém sötét bugyraiban. 
Ó, csak foganna meg agyam ködös szüleménye, elpusztítva mindent erről a világról, ami sötét és gonosz! Vagy talán az egyetlen esélye a világnak, ha önnön pusztulását idézi elő, eltörölve minden igazságtalanságot, melyet eddig a hátán hordott? Nem tudom a választ. És már nem is fogom soha. 

De minden gondolat hasztalan. A cathani birodalom - és talán általa Erdalian - sorsa más kezében van. Egy kézben kapcsolódik össze minden szál. Egy kézben van az összes hatalom: a fölényes erő, a mágia, és a hit. Minden a gonoszság és az intrika pártján áll. A gyengébb elnyomás alatt sínylődik, az erősebb pedig kiszopolyozza azt. Aki szót emel, vagy csak látszatát kelti egyet nem értésének, könnyen a sorsomra juthat, vagy a biztos halál lesz osztályrészéül. Aki változtatni próbál, aki fordítani akar egyet a világ kerekén, az gyors úton kerül a sűlyesztőbe, nevét sem ejtik ki többé hangosan, s hamar feledésbe merül. Mint én magam. 
Rajtam is már csak a halál segíthet, szabadulásomnak egyetlen reménye ő, melyet bár nem siettetek, de fagyos ölelése minden egyes pillanattal közelebb érződik. Bosszúm, melyet a tömérdek év alatt oly sokféleképpen eszeltem ki beteljesületlen marad. Már erőm sem lenne véghezvinni. Elfáradtam. Belefáradtam a mindennapok monoton egyhangúságába, a csöndbe, mely körülvesz, saját kiáltásaimba, melyeket saját fülemen kívül nem hallhat meg senki élő ember fia sem. A múló idő kiszipolyozta testemből a fiatalságot, az erőt. A téboly szikkadt ajkaival szívta el tudatomból minden ellenállásomat, amivel a könyörtelen bezártság nem tudott elbánni. S most itt vagyok. Még mindig itt vagyok. Elfelejett remeteként élem meg egyik napot a másik után, vágyva az ismeretlenre, az édes szabadságra. 

Életem kihúnyóban lévő lángja utolsókat lobban. Érzem, ahogy a szívem egyre lassabban ver. A tollnak használt szalma egyre csúszik ki ernyedt ujjaim közül. Pihennem kell. A bezártság könyörtelenül sorvasztja a testet és a lelket egyaránt. Nincs már erőm. Gyengülök. Lelkem körül dermesztő hártya képződött, utolsó korty levegőmet is kiszorítva testemből. Aludnom kellene, hogy a pihenés zsibbadt tagjaimból kikergesse a fáradtságot, de a kínzó lidércnyomás gyötrelmei az ébrenlét borzalmaihoz képest is szörnyűek. Álmaimban rémségek hada száll felém, agg fejemhez vágva az összes sértést, amelyeket valaha hallottam. Fogaikkal aszott húsomba marnak, karmaikkal tépik a csontot és bőrt. De álmomban mégsem jön értem a megváltó halál, amely elapasztaná kínjaimat, hanem leszaggatott tagjaim visszaforrnak, csak azért, hogy még nagyobb szenvedés árán újból letépessenek. 
Küzdelmem hiábavalóságát igazolón szemem mégis lecsukódik, és tudom, érzem, hogy nem lesz több ébredés. A szenvedésemnek immáron vége, előre elrendeltetett időm a végéhez ért. Itt marad majd mozdulatlan testem, kárhozatom emlékműve, amíg kiszáradt porhüvelyem el nem porlad az idő végeztével. Ezen a sivár helyen kell kilehelnem a lelkem - mely legalább újból megismeri a szabadság mámorító ízét -, ebben a cellában, ahová azért zártak, mert velemszületett képességeimmel - ha homályosan is, de mindenféleképpen a Császár szigorú tiltása ellenére - átláttam a jelen és a jövő ködfátyolba vesző falán." 

A Vörös Erődbe hívás érkezett. Ez egyik városi foglár szentségtörő dolgokat talált az egyik cellában, amikor a volt elítélt maradványait takarította volna ki. A gyémánt páholy ezüstpántosa maga is meghökkent mikor meglátta a teljes padlót és a falakat beborító írásokat, majd lélekszakadva sietett beszámolni felettesének. Az írások eltűntetését Yakhazeál nagymester az egyik adeptusára bízta, mivel ő maga a hezeál kidolgozásával volt elfoglalva. Az minden egyes feljegyzést nyom nélkül eltűntetett a zárka köveiről, miután végigtanulmányozta a girbe-gurba sorokat. Az öreg rabsága megannyi éve alatt átélt látomásai Cathanról és a Császárról meséltek, de az őrületízű írások nem festettek jó képet Erdalian várható jövőjéről. A munka elvégezte után mindenről beszámolt a Nagymesternek, elmesélve a jövendöléseket, mint a rab méreggőzös látomásait. 

Mint később kiderült, az adeptus egyetlen írást mégis sértetlenül hagyott. Azt a jegyzetet, amelyiket a rabságban sínylődő aggastyán utoljára rótt a sziklára remegő kezével. Az elkövetkező idők foglyainak mementóként ott maradt leendő sorsuk ékes bizonyítéka. A figyelmeztetés, amelyet már senkivel nem fognak tudni megosztani, hacsak nem a fogda kéretlen, négylábú lakóival. 
Akik a Nagymesteren kívül akár egy pillantást is vetettek a habókos öreg hagymázas álmainak leírására, a birodalom távoli tájaira küldték fontos küldetésbe. Valamilyen különös oknál fogva egyikük sem érkezett meg a kijelölt állomáshelyre. 
A Nagymester audencián volt a Császárnál, ahonnan az egész éjszakás beszélgetés után morózus hangulatban tért vissza szállására. Akik látták csak találgathattak, hogy mi történt a kihallgatás során. 
Senki nem értette a történteket, mert nem ismerhették a részleteket de egy valamit mindenki tisztán látott: A Császár megőrzi titkait... Mindenáron.