Turpi Úrfi - Egy más világ

Amint Vinyó kitekintett szobájának ablakán át a kora nyári délutánba, különös gondolat ébredt benne. Visszamerengett azokra az időkre, amikor tagja volt egy olyan levelezős fórumnak, amely Lucas mester világát kívánta közös szerepjáték életre kelteni. E fórum tagjai különféle szerepekbe bújva szőtték a függetlenségért vagy az ellen küzdő galaxis lakóinak történetét, teljes átéléssel, lelkesedéssel. Akkoriban Vinyó mindig izgatott várakozással leste, mit hoz neki a drótpostagalamb. Tekintetét (t)-ket - barátai által írt történeteket - kutatva végigfutatta a levelek listáján, egy térben és időben távolinak tűnő, mégis elérhető és általa formálható világ élményében elmerülve… 
Aztán megváltoztak a dolgok. Búcsút vett e világtól, más módon kereste alkotóvágyának kiteljesítését. Végül ismét csak ott találta magát, azon a ponton, amikor visszavágyódott. Nem voltak elvárásai, fellengzős, sorsfordító elképzelései - mégis úgy érezte, talán lesz valami. Valami új, valami izgalmas, valami hangulatos… Talán valami örömteli. 

Elfordult az ablaktól, s tervektől teli elmével heveredett végig az ágyán. Az elhatározás megszületett - valami azonban még hiányzott. Mielőtt újra feltűnik, meg kell keresnie valamit - valakit -, aki példás türelemmel és derűvel várta ezt a pillanatot. A visszatérés pillanatát. 
Lehunyta szemeit. 
Nem telt bele egy perc sem, és már utazott. Egy más szféra, egy más világ volt az úticélja - egy különös, varázslatos világ, amelyhez egy lehetséges út vezet csupán. Ezt az utat pedig mindenkinek magának kell meglelnie. 

* * * 

Vinyó elbűvölten keringett egy különös körforgás közepén. Sosemlátott tájak, sosemvolt s mégis oly ismerős arcok suhantak körbe-körbe körülötte. Imitt egy vártornyon csattogó zászlót ragadt magával az örvény, amott krómfelületű csillaghajó bukkant elő a forgatagból. Mély dübörgés morajlott a nyomában, amint szikrát hányva úszott végig egy zubogó vízesés párafátylán át. A zuhatag kettényílt, holdfénytekintetű bagoly reppent elő a résből, és hatalmas szárnyait széttárva egy szelíd tekintetű, kopasz kobakú napkeleti szerzetes vállára ereszkedett. Imbolygó hópelyhek szállingóztak az újfent felerősödő örvényből, a temérdek arcot és formát rejtő, színpompás forgatagból. 
Végül lassan eloszlott a furcsa körforgás, eltűntek a különféle figurák s álomba illő tájak egy-egy pillanatképei. Vinyó aszfaltutat taposott. A végtelenbe nyúló sztráda két oldalán égbe nyúló, krómosan csillogó épületmonstrumok sorakoztak. Háta mögött a messzeségből egyre erősödő motorbőgés ütötte meg a fülét. Vinyó megfordult, s a szikrázó napfényben hunyorogva figyelte a felé eszeveszett tempóban száguldó, feketén csillogó járművet. A sportautónak látszó gépezet a föld fölött lebegve suhant feléje - a hőségtől hullámzani és vibrálni látszott körülötte a levegő. 
A sportautó éles kanyart írt le Vinyó körül, majd imbolyogva megállt a levegőben. Felnyíló ajtaja mögül kajánul vigyorgó fiatalember bújt elő. Bőrdzsekijén napfény verődött vissza, ujja körül ormótlan pisztolyt pörgetett, szemében a viszontlátás öröme csillant. 
- Üdv, Főnök! - ragadta meg Vinyó jobbját, s hevesen megrázta. Vinyó halványan elmosolyodott, s kezét a másik vállára téve így szólt hozzá: 
- Szervusz, Delfin. Jó újra látni téged. 
A Delfinnek szólított fiatalember hálásan elvigyorodott, majd hátát járgányának vetve, pisztolyát dzsekije egyik belső zsebében eltüntetve továbbfűzte a szót: 
- Mi hír a „való” világban, Főnök? 
Vinyó tétova mozdulattal vakargatta füle tövét. Kiérezni vélte Delfin hangjából a rejtett célzást - a számonkérést. 
- Zajlik az életem, Delfin. Elég rendesen. Mit ne mondjak, akad dolgom… 
Delfin elnevette magát. Arcán némi csalódottság suhant át. 
- El t’om hinni. Nem sokat jártál erre mostanában. 
- Hát nem - Vinyó arcán hasonlóan, finom keserűség ütközött ki, amelyet azonban fürgén száműzött egy kissé félresikerült vigyorral. Szerette volna befejezni Delfin történetét - hiszen oly soká tervezgette -, végül azonban, néhány oldal után mégis feladta. 
- Mondd, Főnök - kísérletezett Delfin egy rászegezős jellegű kérdéssel - Sosem akadok már annak a kopasz csirkefogónak a nyomára? Igazán nem akarlak kínos helyzetbe hozni, vagy akármi, de szerintem nem olyan frankó, hogy ez a fickó szabadon lebzsel a dallasi Bank összes dollárjával a markában… Főnök, nem nagyon fogom én már őt nyakon csípni, meg az ő révén még nagyobb, globális méretű összeesküvésekbe belepottyanni… Igaz? 
- Attól tartok…- dünnyögte Vinyó. Gondolatai elkalandoztak gyermekkorának ifjonti hévtől fűtött elképzelései felé. Egy titkosügynök története a jövőben, nagy csavarokkal és még nagyobb lövöldözésekkel… 
- Azért ne bánkódj, Delfin. Így is sokat segítettél nekem. Jó gyakorlat voltál. 
Delfin szélesen elvigyorodott. 
- Örülök neki, Főnök, igazán. Ha mégis meggondolnád magad… Én itt leszek. 
Evvel könnyeden felkapaszkodott járgányára. 
- Ja, és kösz a kocsit. Úgy tép, mint az istennyila… - fordult vissza. 
- Szívesen. Bármikor, Delfin. 
Vinyó búcsút intett a fiatalembernek, aki visszakacsintott, majd óvatlan mozdulattal lefejelte a kocsiajtó keretét… A sportautó motorja felbődült, majd amilyen gyorsan érkezett, olyan gyorsan el is száguldott. Pillanatok alatt beleolvadt a vibráló messzeségbe. Vinyó szeretettel nézett utána, amíg szem elől nem vesztette, 
„Titkosügynöknek kissé félszeg és izgága… De azért mégis, jó volt vele történetet szőni…” 

Gondolataiba révedve baktatott az aszflatúton. Észre sem vette, hogy a világ lassan átalakul körülötte - a krómpalotákra virágzó kúszónövények tekeregtek fel, az ablakmélyedéseket moha lepte be, a sztráda felrepedezett, gyökerek bukkantak a felszínre, a törésekben fű sarjadt, s pillanatok alatt fenyőfák hada nőtte ki magát a földből… Varázsos suttogást és gyantaillatot sodort Vinyó felé a felkerekedő szél. Elmosódott alakok, gondolatban fogant, félkész figurák suhantak-táncoltak el mellette. Megérintették, a fülébe duruzsoltak, rávillantották valóságon túli mosolyukat… Majd eltűntek. 
Vinyó egy ősi fenyves kellős közepén találta magát. Talpa alatt avarlepte hegyi ösvény kanyargott a szálegyenes faóriások között. A távolban szakadék látszott, mohlepte kőhíd ívelt át felette. Közeledő patadobogást hangzott fel, és Vinyó nemsokára két lovast pillantott meg átkelni a hídon. Vágtázva közeledtek; az egyik éjfekete paripa hátán vékony, tengerkék ruházatú ifjú ült. Hosszú, fekete haja szétbomolva lobogott a szélben. Amint Vinyó közelébe ért, megfékezte lovát, s hallatlan ügyességgel - könnyed szaltó kíséretében - vetette le magát a nyeregből. Mandulavágású, sötét szemeit a fiúra emelte. 
- Üdvözlégy, Mester. 
Vinyó arcán boldog mosoly terült szét. 
- Szervusz, Szökkenő. Rég volt, hogy utoljára láttalak. 
Szökkenő komoly arcán halvány mosoly suhant át, majd karba font kézzel oldalt lépett, helyet adva nyomában érkező társának. Robosztus termetű, szőke férfi vetette le magát paripájáról - talpa dobbanása alatt megremegett a föld. Arcát durva, szögletes vonások keretezték, kék szemében viszont elevenség csillogott. 
- Mester! - bömbölte boldogan, majd karjait szélesre tárta - övére akasztott csatabárdja széles ívben kilendült -, és túláradó lelkesedéssel szorította magához Vinyót. 
- Az istenek hoztak mifelénk, Mester! 
- Üdv neked is, Oreol… - nyögte Vinyó, amint a medvetermetű férfi karjai majd az összes levegőt kiszorították belőle - Hogy s mint vagytok? 
- Eh, az életünk csupa kaland… Bejártuk a fél világot, amióta más felé fordult a…a… figyelmed. 
Az óriás arcán némi bánat tükröződött, ám hamar erőt vett fájdalmán. 
- Mondd, Mester, gondolod, valaha befejezzük együtt a megkezdett kalandot? Gondolod, hogy meg fogjuk menteni a nagyúr leányát az enyészettől…? 
- Nem tudom… - füllentette Vinyó, hiszen valójában tisztában volt avval, hogy a két kalandozó történetét vélhetően már sosem fejezi be - de legalább is nem ebben a formában. 
- Mindenesetre, mi megtesszük, ami tőlünk telik… És köszönjük, hogy megteremtettél bennünket - szólt Szökkenő, szokatlanul derűs arccal. 
- Na ja! - harsant fel ismét Oreol, lapátnyi tenyerével hátba paskolva Vinyót, aki ennek köszönhetően kis híján megcsókolta az anyaföldet. 
- Szökkenő jól beszél, Mester… Örülünk, hogy lehetünk! És reméljük, hogy a javadat szolgáltuk. 
- Ebben biztosak lehettek - mosolygott Vinyó. Szeretettel tekintett végig rajtuk. Jól emlékezett arra, mennyire örömét lelte a kőöklű kalandor és párducfürgeségű társa történetének szövésében. Esténként íróasztalának sejtelmes lámpafényénél rendületlenül rótta papírra kalandjaik sorát... Egyszerű cselekmény volt, talán túlságosan is, mégis egy egészen más világ ígéretét, hangulatát hordozta magában Vinyó számára. 
- Szép idők is voltak azok… - mormogta Oreol, akárha kitalálta volna, min gondolkozik a fiú. Tekintete, mintha a múltat fürkészné, a távolba révedt. 
- Szépek hát - erősítette meg Vinyó. Alig lehetett 12 éves akkor. Mennyire jólesett, amikor édesanyja azt mondta a két hős kalandjainak sorát olvasván, hogy eddig ez a legszebb írása… 
- Hát, Mester, ha meggondolod magad, ránk mindig számíthatsz. Kardunk és életünk a tiéd… Rendelkezz velük! Bármikor, Mester, bármikor… Az ég áldjon! - dörmögte a szőke óriás, miközben felkapaszkodott a hátasára. Szökkenő követte példáját - szótlanul biccentett, majd ő is nyeregbe lendült, s a két lovas ismét nekivágott a sűrűnek. 
- Ég veletek - kiáltotta utánuk Vinyó. Szerette őket; igaz ugyan, hogy nem voltak még egészében kiforrott jellemek, de jellemek voltak, s hozzá oly közelállók. 
Lassan elhalt a patadobogás. 
A világ újfent felbomlott körülötte - helyette száz más világ bukkant fel a felkavarodó térben. Imitt egy barlang szája ásított felé az örvény közepéből, s lomha farkas tekintett ki rajta; amott dobszó és átszellemült ének harsant, színes tollak, pörgő tomahawkok és extázisban égő indián táncosok árnyéka fröccsent a wigwamok oldalaira. A tűz a magasba csapott, s madarakká változva rebbent szét a szélrózsa minden irányába. Az azúr ég alá viharfelhők gomolyogtak, háborgó tenger csillant a nap kihunyó fényében. Hatalmas bárka himbálódzott a kikötő vizén - a hajótestet varázslatos karcolatok, vésetek, ábrák borították. A rakparton fiatal férfi üldögélt, walkanjének fülhallgatóját a nyakába akasztva. Arcvonásai még kialakulatlanok, bizonytalanok voltak, állandóan változtak - szeme hol kéknek, hol zöldnek, hol barnának, hol pedig feketének tűnt. Szája szelíd mosolyra húzódott, amint feltekintett Vinyóra. Háta mögé, a különleges hajóra bökött. 
- Mikor szállhatok fel? - kérdezte. 
- Nem tudom - válaszolt Vinyó némi tűnődés után. Végigborzolta haját, s eltöprengett. 
- De szeretném, ha felszállnál. 
- Ó, én is - mosolygott a jámbor tekintetű férfi - Igazán azt szeretném, hogy mindenki tudja, mit gondolunk mind a ketten az erőszakról… Márpedig ha nem visz el ez a hajó oda, ahova el kell, hogy elvigyen, hát… Nem lesz olyan egyszerű a dolgom. Amúgy is elég nehéz utam lesz… Igaz? 
- Igaz. Nehéz lesz - felelte Vinyó mindentudó mosollyal - s az erőszak iránti kísértés komoly lesz. Ám az igazság végül érvényre fog jutni. Jó lesz így? 
A kikötő éjsötétbe borult, a férfi mosolygott, a hajót fedő rúnák sejtelmesen felragyogtak. Megfordult körülöttük a világ, s mire újra körülpillantottak, a lélegzetük elakadt az ámulattól. Homokos fövenyen találták magukat. A bárka szelíden ringott az azúrkék óceán hullámain. A távolban ég és tenger egybemosódott. A part fölé bambuszerdő borította lankák magasodtak, helyenként üdezöld rizsteraszokkal. Bambuszsíp hangát sodorta feléjük a szellő. 
- Jó… - felelt sokára a férfi. Változó színű tekintete a messziséget fürkészte. 
Vinyó tele volt ábrándos elképzelésekkel ezt a férfit illetően. Egy egész regényről álmodott, varázsos hangulatú, felemelő, szép regényről, amelyben saját nézőpontját is megfogalmazza a világról. Mindezidáig azonban hozzá sem fogott - márpedig a gondolat, az alapvető ötlet már rég megfogant. Ezúttal elhatározása új életre kelt. Meg fogja írni ezt a regényt - ám csupán a maga idejében. 

Ifjú kardművész szaladt lefelé a hegyoldalon. Fején gúla-alakú szalmakalap ült, oldalán fenséges szépségű kard, egy valódi shin-quor himbálódzott. A fiatal harcos megtorpant Vinyó előtt, kezeit összetéve alázatosan fejet hajtott, majd mandulavágású, szénfekete szemeit a fiúra emelte. 
- Az ég hozott, Teremtő! - köszöntötte tiszteletteljesen. Vinyó viszonozta köszöntését, majd alaposan végigmérte a harcost. 
- Hát… Majdnem kész vagy - mondta aztán eltűnődve. A harcos arca felderült, újra meghajolt, s így szólt: 
- Őszintén örülök, Teremtőm. Bár tudom, hogy az én utam, amit az igazság felismeréséig be fogok járni, nagyon fájdalmas lesz, fájdalmas és megrázó, örömest vállalom, hiszen látom, miféle cél vezérel, Teremtőm. Kész vagyok rá, bármikor. 
Vinyó hálásan tette kezét a harcművész vállára. 
- Én is őszintén örülök. Ígérem, hamarosan nekikezdek a történetednek. 
A kardművész örömtelien bólintott, majd kissé elbizonytalanodott, s némi tétovázás után megjegyezte: 
- Bocsáss meg, Teremtőm, tudatlanságomért és türelmetlenségemért… De minta még nem volna nevem… 
Vinyó elnevette magát. 
- Kerítünk azt is, ettől ne félj. Lássuk… Yuen Lo? Hm… Nem jó, ez Jackie Chan gyermekkori neve volt… Ashitaka…? Ez is ismerős valahonnan… De honnan… Várj csak türelemmel, lesz neved. Nemsokára te következel. 
A kardművész tiszteletteljesen bólintott. Szája sarkában elégedett mosoly bujkált. 

Tervek, vágyak, álmok - végtelen kavalkádként suhantak el Vinyó mellett. Számtalan arc, történettöredék, körvonalakban létező személyiség, benyomásokban létező vidék… Mind a fiú teremtményei. Körültáncolták, boldogan üdvözölték. Vinyó igazán szívesen elmerült volna köreikben, ám folytatta útját - folytatta keresését. Keresett és kutatott, végigjárta különös világának minden táját, zugát. 

Csendes tó partján, violaszín égbolt alatt találkozott egy fiatalemberrel. E férfiú egy ősi, hatalmas majomkenyérfa menedékében üldögélt. Sudár termetű, rokonszenves ifjú volt, borzas szőke tincsekkel és mélykék szemekkel. Arcán időtlen mosoly játszott, amint tekintetét Vinyóra emelte. 
- Végre… - vigyorodott el Vinyó. Kettőjük mosolya kísértetiesen hasonlított egymáséra. 

- Nocsak - szólt a férfiú derűsen, miközben felemelkedett. Néhány pillanatig némám szemlélték egymást, csenddel adózva a viszontlátás áhítatának. A két nevető szempár összekapcsolódott, a csend pedig megtört: 
- Sidun - szólt Vinyó. 
- Vinyó - szót Sidun. 
Mindketten felnevettek, s önfeledten összeölelkeztek. Boldogok voltak, boldogok, hogy viszontláthatják egymást. Vinyó minden teremtményét őszintén szerette - hiszen mindannyiuk belőle fakadt -, Sidun viszont mind között különleges volt. Különleges, mert valójában ugyanolyannak született, mint az alkotója. Vinyó akaratlanul is saját maga képére alakította - észre sem vette, hogy mennyire hasonlítanak, amikor Sidunt formálta szépen-lassan. S mégis, akárha egy lélek volnának… 
- Sidun - fogott mondandójához Vinyó - Sosem gondoltam igazán, hogy végleg istenhozzádot mondok majd… Azt hiszem, már akkor éreztem, hogy vissza fogok jönni érted, amikor magadra hagytalak. 
- Ó, ezt én is tudom… - mosolygott Sidun - Tudtam, hogy sok közös jó vár még ránk. Ez, nem kétség, így van rendjén. 
- Így, bizony így… Munkálkodhatunk-e hát újra együtt? 
- Visszatérni a kalandokhoz? - tett fel a költői kérdést Sidun - Újra harcba szállni az Igazság és Igazságosság oldalán, a Birodalom ellen, az elnyomott és megalázott népek méltóságának helyreállításáért? Küzdeni újra, minden erőnkkel, utolsó csepp vérünkkel a szabadságért és testvériességért? 
- Valahogy úgy - biccentett Vinyó. 
- Bármikor - biccentett Sidun. 
Ekkor furcsán felderengett az ifjú jedi alakja, sziluettje finom hullámokat vetett, majd e különös derengés lassan lefoszlott róla, s önálló lénnyé anyagiasult. Sidun mellett egy másik Sidun jelent meg, mindössze annyi különbséggel, hogy ruházata éjfekete volt, tekintete pedig csontig hatolóan hideg. 
- Ó, üdv neked is, Sötét Testvér - köszöntötte Sidun másik felét. A Sötét testvér, a Sidunban élő, csupán nyomaiban fellelhető sötétség megtestesülése igazán barátságosan mosolygott, szemében kíváncsiság csillant. 
- Csak nem megyünk valahova? - kérdezte lelkesen. Vinyó biccentett. 
- Újra együtt fogunk munkálkodni… Mint régen. 
- Nagyszerű - vigyorodott el a Sötét Testvér. Sidun oldalba bökte másik felét, s cinkosan szólt hozzá: 
- Azért, Testvér, ha lehet, ne nagyon nehezítsd meg a dolgomat… 
A Sötét Testvér páratlan gonoszsággal rávicsorította fogait, majd újfent szelíd arckifejezéssel - akárha csak egy szerepet alakított volna az imént fenyegető arcjátékával - intett Vinyó felé: 
- A Teremtőn múlik… De azért igyekszem majd. 
Ezzel alakja szétfoszlott, s halványan derengve visszabújt Sidunba. Az ifjú jedi leakasztotta övéről fénykardját, és bekapcsolta. Zölden lüktető sugár szökött a magasba, hangulatos derengésbe vonva mindkettőjüket. 
- Hát… Még ez is működik… Akár indulhatunk is. 
Induljunk - hagyta helyben Sidun javaslatát a fiú, és az ezernyi káprázat és csoda között útra keltek együtt. 

* * * 

Vinyó kinyitotta szemeit. Pillantása az álmennyezetre esett. A kora nyári naplemente már árnyékot vetett a plafonra. Vinyó iménti utazásának szereplőit vélte visszakáprázni bennük. Majd felkelt, bekapcsolta számítógépét, s elégedetten nyúlt az egér után. 

Elvégezte az utolsó lépést is: újra felcsatlakozott a Drótpostagalamb Star Wars csatornájára.