Turin - Tudathasadás

“Tükörhöz kulcsunk reggel elveszett 
Ilyen a világ. Egyre ilyenebb...” 

Nem tudta, a Fény mikor lépett be az életébe. Már nem emlékezett. Az időpontok a jelentéktelenségbe olvadtak, egyedül a találkozás számított. 
A találkozás Napocskával, aki a fényt hordozta, sőt: maga volt a Fény. 
A találkozás Napocskával, aki érzelmek dús gyümölcseit érlelete meg, a Szunnyadóval való örökös harctól pusztasággá tarolt lelkében. 
Érzelmeket, melyek köré igazgyöngyként rakódtak le az emlékek. Egész sort fűzött fel belőlük a múlt fonalára. A múlt viszont pókháló volt, mely szétfoszlott az időben, s a gyöngyök szétgurultak. 
Most kétségbeesett kapkodással próbálta összeszedegetni őket; maga sem tudta miért. 
Talán mert ezek voltak az egyetlen kincsei. 
Ugyan mit hozott magával régebbről? 
Egyre halványuló körvonalakat egy szanatórium förtelmesen agyongondozott parkjáról, gyötrő kezelésekről, halálmosolyú nővérekről és pszichiáterekről. 
Valamint kétes ajándékait két embernek, akik őt megcsinálták, és akik már csak elmosódott arcokként éltek benne: egy kövér bankszámla egy végzéssel: “gyógyulása esetén rendelkezésére bocsátandó”, és egy monogram: K.I. N. 
Kovács Imre Nándor: KáIN. Az első gyilkos. A kitaszított. Stílusos. Ennyi maradt rá két emberről, akiknek az lett volna a dolguk, hogy szeressék őt. 
A nevet, és a pénzt megtartotta, az arcok mehetnek a halkuló formák raktárába, hogy a többi kacattal együtt felszívódjanak a Szunnyadó sötét mélységeiben. Lassacskán, észrevétlenül, ahogy a műterem falai közé belopódzó est is egyforma fekete téglalapokká mosta össze a leplekbe burkolt festményeket. 
Ebbe a dohos kamrába ömlött be váratlanul Napocska fénye. 
Ha szigorúan kívülről szemléli azt, ami történt, a Napocskával töltött idő nem volt több egy villanásnál az éjszakában: izzó pernye, melyet az első fuvallat is nevetve olt ki. 
Egy villanás, mégis mindent átható, mindent elsöprő - megszületés: kényelmes tompaságra rászakadt világ, összes zajával, színével, szagával, érintésével és lobbanó érzékiségével - elviselhetetlen intenzitásától fel is sírunk. KáIN inkább ránevetett. 
De ennek már vége... örökre. 

A gondolatok űzött vadakként kergették egymást a fejében, amint remegő tagokkal állt egy széken, és szeme előtt ott csüngött a kötélhurok. 
A kötélé, melyet percekkel - vagy talán órákkal - ezelőtt erősített - gyors, de kínos precizitással - a teret uraló mestergerendára, rögtön, azután, hogy a padló hideg keménysége magához térítette, és pillantása a sarokban álló festményre esett. 
Az iszonyatra, melyet az a bizonyos valaki hozott létre: valaki, aki sokszor nevetett reszelős hangon, üvöltött őrjöngve, vagy - és ez volt a legrosszabb - suttogott halálos csendben. 

Küszöbén az estnek... 

Valaki - inkább valami - ami azt a képet megfestette. 
Gyorsan kell cselekednie, mielőtt még visszatér. 
Szunnyadónak hívta, mert többnyire csöndben aludt, de ha felébredt gyertyaként olvadt szét a valóság. Csak egyetlen dolog számított: festeni. 
Ez hajtotta féktelen vágtában, lelkét ostorozva, mellkasát szétfeszítve egyetlen hatalmas őrjöngésbe, melynek tajtékos hullámaiból újabb és újabb képek bontakoztak ki. 
Remekművek - állapította meg néhány ismerőse, és KáIN a pokolba kívánta őket. Ott megtudnák, mit fizet egy ilyen remekműért! 
Általában az ájulás szélén táncolt egy-egy kép befejeztével, máskor döbbenten tapogatta vörhenyes foltoktól ragacsos ingét: a vér az orrából származott. 

Dalba fog az ember 
Ha már fáj a sorsa... 

Teste minden porcikája kiszipolyozva, agya kába zsibbadtságban... nem kívánt semmit, csak enyhítő ürességet. 
A legrosszabb az volt, ha a Szunnyadó az utcán tört rá. Ekkor ismeretlen helyeken ébredve elkeseredetten próbálta összeszedni az elmúlt órák, vagy napok iszonyú kirakósjátékának darabkáit. 
Senkihez sem fordulhatott, senkiben sem bízott. 
Magányos közönsége volt ennek az őrült karneválnak, ahol az emberek álarcos figurákként botorkáltak vaksin: néha egymásnak ütközve, néha egymást elkerülve, de az ütközés ugyanolyan értelmetlen és céltalan volt, mint az ellenkezője. 
Ha rájuk nézett, szemükön - megannyi rideg teleszkópon - keresztül tátongó űrbe pillantott. Akadtak néhányan - ha kevesen is, de akadtak - akikben üresség helyett riadt vagy jámbor jóindulat lakozott, de erőtlenül, ijedt kisegér módjára menekült titkos zugokba a kutató tekintet elől. KáIN szánakozott rajtuk: a semmi malmai előbb-utóbb felőrlik őket is. 

Az árnyak lustán nyújtózkodva bekúsztak a sarkokba, és jótékony homályba vonták a vásznat. Talán meg is nehezítették KáIN dolgát: ha sokáig nézi a színek és formák eme hátborzongató összhangját, könnyedén hajtja a fejét a hurokba. 

... nagyon szépen fájjon 

Egy lány halkan énekel az ajtó túloldalán. 
Napocska. Szegény Napocska, szegény kis drága Napocska azt képzeli, hogy csak ez a négy centiméter vastag préselt fa választja el őket egymástól, pedig a távolság már egy örökkévalóság. 
Szeméből sós csepp gördült le, üres csíkot húzva az arcára száradt festéken, és színes üveggolyóként gurult végig cserepes ajkán, melyet két napja nem érintett víz. 
Két nap, melyet szakadatlan munkával töltött a Szunnyadó énjét vesztett testét mozgatva. 
Egy test - két tudat és egy kínlódó lélek. Vagy talán már az is kettéhasadt? 
Ebben nem volt biztos, ahogy abban sem, hogy létezik-e egyáltalán lélek. Szerelme szerint igen, de ő is tévedhet. Már egyszer megtörtént: azt mondta, minden rendben lesz. 
Még mindig énekel. 
Miben reménykedik egyáltalán? Ő már nem ugyanaz, akit megismert, ott a téren, 

…csillagfakadáskor 

amikor először látta 

Küszöbén az estnek, csillagfakadáskor 
Dalba fog az ember 
Ha már fáj a sorsa, nagyon szépen fájjon 
Ha már fáj a sorsa, nagyon szépen fájjon 
Küszöbén az estnek, csillagfakadáskor 

Első gyöngy 

Áhítattal figyelte a padon ülő lányt, aki halkan dúdolta a dalt; kissé merengősen, inkább csak magának, mégis az egész világnak: egy vén fűznek, néhány pocsolyában fürdőző verébnek, az első pislákoló csillagnak és KáINnak. 
Nekik énekelt modernkori szirénként - tengertől ostromlott sziklák helyett városbilincsbe szorított terecskén, barackszín házak között. 
Az illanó fény még egy pillanatra megpihent, hogy ragyogó koszorúval keretezze homlokát, amitől teste áttetsző lett, akár egy jelenés: Szófia, az égi asszony. KáINba örökre beleégett a látvány. 
A lány hirtelen felnézett, és észrevette KáINt. Akkor olyat tett, mint még senki azelőtt: rámosolygott. Nem, nem a napi rutinná csiszolódott gipszbe önthető mosollyal - kapott abból KáIN éppen eleget - de derűsen és adakozón. Először a szeme tágult nevetésre, majd ezt követte a huncut merészséggel ívelt ajak, melynek szegletében örök pajkosság bújkált. 
- Jó téma vagyok a képhez? - kérdezte kihívóan, és színészkedve igazgatni kezdte a haját. 
KáIN összerezzent, és ráeszmélt, hogy életében először a nézőtérről a színpadra került - mit került? Felrántotta ez a teremtés, aki most ártatlanul bámulja. A tágra nyílt szemekbe fúrta tekintetét, várva - szinte remélve -, hogy feltárul az üresség. De a lány szemein nem látott át, a tiszta tükörben csak saját elgyötört és végtelenül szomorú arcát ismerte fel. 
- Miből gondolod, hogy képet készítek? - vetette oda fanyarul, látszólag közömbösen, bár számára nagyon is ijedtnek hatott saját hangja. 
- Olyan komolyan méregettél, mint egy fényképész, vagy inkább festő! - a vidámságnak és a már-már gyermeki érdeklődésnek olyan angyali egyvelegeként peregtek le ajkairól a szavak, hogy a fiút forró borzongás járta át. Talán a Szunnyadónak, talán saját akaraterejének köszönhetően mégis visszanyerte hidegvérét. 
- Tévedsz, de el is találtad! Festő vagyok, a kép viszont már készen van. 
- Igazán? És hol van? 
- Itt bent! - KáIN eredetileg a fejére akart bökni, és meglepődve tapasztalta, hogy széttárt tenyere a szívére tapad. A helyzet olyan furcsa és egyben bájosan komikus volt, hogy tiszta szívből elnevette magát. 
- Ez egyre cifrább! Úgy nézhetek ki, mint egy idióta! - gondolta, de képtelen volt letörölni arcáról a vigyort. 
- Óh, értem! - hunyorgott a lány - Viszont szívesen megnézném a már vásznon lévőket! Tudod, éppen a szakmámba vág! Pontosabban tanulom. Képzőművészetet. Szófia vagyok, és te? 
- KáIN. 

Második gyöngy 

Szófia hitetlenkedve rázta a fejét a műteremben. A fiú zseniális művész, ezt azonnal látta. Úgy érezte magát, mint aki egy mesébe csöppent, ahol a sündisznó királyfivá változik. Felfoghatatlan, hogy valaki egy ilyen sivár zugban rejtegessen ekkora tehetséget. Ha ő festene így, már az egész város tudná. Ha saját maga talán nem is, az apja biztosan tenne róla. Erre itt egy fiú, ebben a proli-kerületben, aki talán megújítja az egész ábrázoló festészetet, és... 
Lelkes amatőr alsó-középkategóriás képeire számított; oktatni jött ide, és megszégyenült. Úgy érezte megérdemelten. 
- Hol bújkáltál eddig KáIN? Ez a kép mestermű! Nem, nem is, inkább zseniális, egyszerűen zseniális! - hajtogatta. 
KáIN egy kopott fotelben kucorgott, és lapos pillantásokkal igyekezett élményeket lopni a lány egy-egy mozdulatából. 
- Gyönyörű vagy - gondolta, de csak ez jött ki a torkán: 
- Nos, nem a legjobb képem, de tényleg jól sikerült. Talán az a másik a csomagolásban... - de Szófia már néhány szénnel rajzolt vázlatot kapott fel a sarokból. 
Bár nem volt tudatában, olyan kecsesen libbent ide-oda a helyiségben, mint egy őz a ligetben. Dél volt, és az áramló fény szerelmesen ölelte körül alakját. 
- Igen, így szeretnék megtanulni rajzolni! - Csak soha nem fogok. - tette hozzá gondolatban. - Ezt nem lehet tanulni. Próbáltad már eladni őket? 
- I...igen. Van néhány ismerősöm. 
- 
Milyen világos lett a szoba! A nap ragyogja be így… vagy Te? Igazából nincs is különbség, hiszen egyek vagytok. Te és a nap, a napocska. Igen, így foglak hívni! 
Napocska! 

Az este is ott érte őket a szobában, beszélgettek: képekről, emberekről, önmagukról. 
- Az apám? Mit mondhatnék róla? - feszengett Szófia a kellemetlen kérdéstől - Az apám nagyszerű ember. 
A hangsúly nyomán KáIN előtt megjelent ennek a nagyszerű embernek a képe, aki biztos gutaütést kapna, ha megtudná, hogy szeretett lánya egy ilyen alakkal társalog. 
- Hát a te szüleid? 
- A szüleim? Nem ismerem őket. Szerintem soha nem is léteztek. 
Kényelmetlen csönd támadt a szobában, és KáIN megsajnálta a lányt, aki óvatlanul nyitott fel titkos rekeszeket, és nem tudta, hogy zárja vissza. Egy kérdéssel próbált segíteni. 
- Vannak barátaid? 
- Hogyne, rengeteg! A főiskoláról. Remekül érzem magam velük! 
- Hadd találjam ki! Biztos ők is nagyszerű emberek! - gúnyolódott KáIN, mert bőszítette a lány hangjából áradó fölény. Szófia felfigyelt rá. 
- Igenis nagyszerűek! Azt hiszem szerencsésnek mondhatom magam! Az élet elég bőkezű volt eddig velem. 
- Szerintem eléggé hasonlóan alakult az életünk. Mindkettőnkét egy dolog lengi be. A magány. 
Két évtizednyi belenevelt büszkeség viaskodott egy fél napos, éppen csak bimbózó érzelemmel Szófia lelkében. Tetszett neki a fiú, jobban, mint eddig bárki, mégis dühös volt rá. Dühös, mert így mert vele beszélni vele - vele, aki száz udvarlót keríthetne minden ujjára, de neki a legjobb kell - dühös, mert nem ájult el tőle, dühös, mert jobb festő, de legfőképpen azért, mert igaza volt. 
Meztelennek érezte magát, az átható, sötét szempár célpontjaként. Az órájára pillantott, és felállt. 
- Későre jár. 
- Napocska, elmész? - nyúlt a keze után KáIN, de rögtön elengedte, mintha égető szentséghez nyúlt volna. Ha a lány kimegy az ajtón, soha többé nem látja. Egy pillanat alatt milliószor megbánta már előző szavait, kétségbeesett, nem tudta mitévő legyen. 
- Napocska? - kacagta el magát Szófia, és furcsán oldalra hajtott fejjel, kérdőn mosolygott erre a különös, komor külsejű fiúra. 
- Az előbb adtam neked a nevet - búgott KáIN hangja, mintha galambot akarna fogni - amikor besütött a nap. Tündöklő volt... mint Te. Ne menj el! 

- Maradjak? - zuhant le a vágyból öntött szó a csöndbe, és a következő pillanatban Szófia ajkaira záporozni kezdtek a csókok, ő pedig viszonozta, és úgy szorította magához KáINt, hogy a fiú vére ráolvadt a bőrére. 
Egy pillanatra felrémlett benne apja szigorú arca, kezét tiltón tartotta fel: “Egy tisztességes lány nem fekszik le az első napon! Ilyet csak a kurvák csinálnak!” . 
Majd a férfi fölé hajolt, és a kép eltűnt a vágy örvényében, nem maradt más, csak a csillogó meztelenségük. Pórusaik megnyíltak, és lótusz illata töltötte meg a szobát: lótusz, a gyönyör és felejtés virága. Vágytól részegen itták be az illatot, elfeledték mik voltak, és nem törődtek vele, hogy mik lesznek. 

Harmadik gyöngy 

Ez közvetlenül az első szeretkezésük után történt. 
Újabb csókpárbajon voltak túl, melyet KáIN hosszas magyarázkodása előzött meg, Szófia kérdése nyomán, amely kötelező a szerelmeseknél: hányan voltak előtte. 
Hát igen, sokan. Hogy szerette-e valamelyiket? Nem, egyet se. Miért nem? Úgyám, miért is nem? Nem mondhatta el a múltját Napocskának, még túlságosan is törékeny volt a váz, amit éjjel fölépítettek. Valamit mégiscsak mondania kell! Hosszas fejtegetésbe kezdett az emberekről és az ürességről, gondosan elhallgatva a Szunnyadót. 
Szófia tűnődve figyelte. 
- Te félsz az emberektől! 
- Ugyan dehogy! - bosszankodott homlokát ráncolva KáIN. 
- De igen! Félsz! - incselkedett a lány, és a takaróba fúrta az arcát, onnan kukkantott ki ingerlően. 
- Nem, nem félek! Teljesen félreértettél! 
- Félsz! KáIN fél! - siklott a párnák közé Szófia, majd pajzsként tartotta az egyiket maga elé, míg a másikkal a fiút csépelte. KáIN csak az ajkát kereste, és ahogy rálelt gyorsan letörte a hamis ellenállást, a boldog test engedelmesen ernyedt el alatta. 
Most pedig egymás karjában feküdtek, és ujjával kacér köröket rajzolt a lány köldöke köré. Fülébe mézként csöpögtek becézgető szavak. 
- Nagyon sötét gondolatok kavarognak ebben a fejben - túrt a hajába Szófia - inkább a szívére kellene hallgatnia! Az csupa kedvesség és szépség. Láttam! 
- Láttad? - pislantott fel lágy lankák közül KáIN. Szeme ragyogott, mintha pihentető álomból ébredt volna - Hol láttad te lány? 
- A képeiden: ott dobogott mindegyiken! Egytől-egyig gyönyörűek! És tele vannak fájdalommal! - fojtotta tapintatos hallgatásba az utolsó gondolatfoszlányt. - Ahogy az egész eddigi életed. Csupa fájdalom. De itt kell lennie valami másnak is, ami árnyékot vet rád; érzem! Állj ki a napfényre, járja át a lelked! - a csend arra késztette, hogy felnézzen, és rádöbbent, hogy hangosan gondolkodott. Tekitetük összekapcsolódott, és a lány érezte, hogy felégetett minden hidat maga mögött. 
- Már kint állok és úgy sütkérezem benne, hogy nem is tud róla… - merengett KáIN, majd elmosolyodott, és csak ennyit szólt: 
- Azt mondod tévedek, és az emberek jók. Akkor miért nem velük vagy, miért keresed egy magamfajta sötét alak társaságát? Biztos sokan lennének most a helyemben. Vagy talán nem ismerik fel az eleven szépséget, ha az orruk elé kerül? 
- Lehet, de úgy tűnik, nekem már csak az efféle búval-bélelt gyászhuszárok jutnak! - kacagott lebilincselően Szófia - de komolyan. Azt kérdezed jók-e az emberek? Nem tudom, hogy jók-e, vagy rosszak… Tudod, imádok sétálni a réteken. Tele vannak virágokkal s a virágok pillangókkal. Láttál már pillangót KáIN? 
- Hogyne láttam volna. Éppen itt fekszik egy, az ágyamban! 
- Jaj, te bohó! Én komolyan kérdeztem! 
- Persze, a parkokban rengeteg van. Miért érdekel? 
- Igen, a parkokban. Erre nem is gondoltam. Bár szegények be vannak ide zárva. Félősebbek is vidéki társaiknál. Sokat figyeltem őket. Igérem, egyszer megmutatom neked! A szárnyaik fonákja fakó, fekete vagy szürke. Csak ennyit láthatsz belőlük, mert csukva tartják. Milyen kis egyszerű, semmitmondó teremtmények! - gondolnád. Pedig ha közel mész hozzájuk, és kinyújtod értük a kezed: hopp! Egyszerre felröppennek, és látod, hogy valójában ragyogó drágakövek, szárnyaik sziporkázva szórják szét a fényt. Egyikük színpompásabb, másikuk haloványabb, de bűvös titkot hordoztak, és a szelencét felnyitottad - arcával a fiúhoz simult, és ajkáról úgy folytak a mondatok, mint egy különös ige. A végtelenbe meredt, mintha látná a pillangókat, melyeket annyira szeret, és KáINnak olyan érzése támadt, hogy a feltörő hangok pillangókká lényegülnek át, és kipördülnek az éjszakába. 
- Varázslat ez, mely gyermekké változtat: ártatlan csöppséggé, akinek minden újdonság egy-egy újabb csoda, és jaj, már kapkodnál is értük, de megriadnak, és elmenekülnek! 
De nyújtsd ki a kezed, és várj türelmesen! Akkor hajlamosak megpihenni nyitott tenyereden, és széttárják szárnyaikat, hogy gyönyörködhess bennük... 
Hát ilyenek az emberek is. 

Hát ilyen ember volt Napocska. 
Ő mutatta meg, miként lehet a fák kérgét simogatni - hogy elsusogják titkaikat -, a madarakkal versenyt dalolni, és a katicabogarat a törököktől megmenteni. 
Falun jártak - falun, a város halódó szívéből kiszakítva, élményekre vadászva: mezőkön, és zöldellő búzatáblákban - Istenem, soha nem felejti el azt a szerelmes bújócskát! Takaros parasztházakban - a fonottkalács meleg illata még mindig az orrában leng - és rozoga csűrben, ahová egy felhőszakadás elől húzódtak be. A friss széna párolgó bódulatában a szeretkezés olyan édesen természetes aktus volt, hogy KáIN méltán őrizte, mint legértékesebb emlékgyöngyöt. 
A vihar elvonultával a hajlott deszkák résein beszüremlő fénypászmák még mindig ott találták ringó játékba feledkezett testüket. 
A világ lüktetéssé változott: körülöttük gazdagon lüktetett az élet, lüktetett a lány csípője, és KáIN torkában a lehellet. 
A lüktetés egyre fokozódott, szíve sebesen pumpálta szét a piros nedvet izzó ereibe, a zsigerei legmélyén megmoccant a Szunnyadó. Húsában égő kínnal vágtatott vissza a város őrült nyüzsgésébe - amely mohón beszippantotta -, és lázasan feszült neki egy üres vászonnak. 
Mindig ez történt, ha a Szunnyadó bömbölve követelte tudatának rejtett zugát, és bár villámgyorsan hordta fel az alapozó festéket, alig bírta befejezni, mert az az átkozott már ott toporgott a gondolatok előszobájában, hogy szinte a vérrel együtt árassza el agyának minden sejtjét. 
A Szunnyadó vezette a kezét a vásznon: ott volt a lendületes ecsetvonásokban, ott volt a mozdulatok félelmetes határozottságában, a színek üvegtiszta összhangjában, ott a tökéletes kompozícióban - matériába belevésődő szellem: ez maga volt a Szunnyadó. 
Most azonban valami megváltozott: KáIN ellenszegült. 
Festeni vágyott ő maga is, de nem öntudatlan bábként. A pillanat, amikor Napocskát először meglátta kitörölhetetlen nyomott égetett az időbe, és ennek kívánt emléket állítani. 
De már át is csapott rajta a roppant hatalom első rohama, ahogy vasabroncsként szorult elméjére. 
- Festeni akarsz, te szerencsétlen? Add fel, és takarodj, se tehetséged, se erőd nincs hozzá! Az egyetlen erő én vagyok! Takarodj! 
KáIN akaratereje összes csatornáját megnyitva összpontosított, hogy felidézze a lány törékeny alakját a padon, azon a kora tavaszi estén. 
A szorítás enyhült, de a szörnyűséges szellemfogak még mindig acélkapcsokként vájtak az agyába. A fiú csak állt mozdulatlanul az üres vászon előtt; vonallá halványult ajkain kívül semmi sem árulkodott a kegyetlen csatáról. 
A Szunnyadó kitartott, energiája végtelennek tűnt, míg KáIN józansága utolsó tartalékait emésztette fel. Váratlanul bágyadt fénysugár vágott be a szobába - reggel óta eső szemetelt, de egy rojtos szélű ég-ablakon át kikkuntott a nap - és vidáman cirógatta meg a fiú arcát. Az ablakkereten gyülekező vízcseppek kristálygolyóként sziporkázták szét a fényt, útját lebegő szöszök csillámfolyója jelezte. KáIN zavaros vízből merült fel, és gyermekien ránevetett erre parányi csodára. 
- Nahát Napocska! Te még így is rámtalálsz? Hívtalak ám, hallottad? 
A Szunnyadó akarata olyan könnyen roppant el, mint egy tojáshéj. 
KáIN hatalmában került, de ő nem ölte meg, ó nem, az túl egyszerű lett volna! Befogta, mint egy igáslovat, és el nem apadó életerejét diadalmasan termékenyítette meg Napocska szűzies látomása, ráolvasztva a valóság vásznára. Még így is keserves feladatnak bizonyult: elbukott, felkelt, és újra nekiveselkedett, és újra elbukott, és újra felkelt és újra és újra; többször levakarta az egész addigi munkát, mint egy híres festő valamikor régen. 
Számolatlan napok múltán lerakta az ecsetet, hátra lépett és megnézte a képet. Majd leült egy fotelbe, és nyomban álomba merült. 

Ötödik gyöngy 

Szófia óvatosan, szinte hangtalanul lépett be a műterembe. Orrát erős szagok keveréke csapta meg: festékek, hígító és egy már-már kellemes ősi illat - barbári nyersesség. 
Két hete járt itt utoljára, mikor KáIN elkezdte a munkát, és ő nem maradhatott tovább. 
Nem először volt tanuja fiú különös átalakulásának. Szavát is alig lehetett venni, ha új ihlet feszítette belülről, és ilyenkor Szófia tapintatosan magára hagyta. Másoknál művészkedő hóbortnak tartotta volna, és büszkesége talán gúnyra sarkallja, de KáINnal más volt a helyzet. Ő valóban művész volt. 
De két hét mégis túlzás - makacs némaságával a telefon legfőbb reménységéből leggyűlöltebb ellenségévé vált. 
Szófia szülei fellélegeztek, hogy szeretett kislányuk végre kiszabadul annak az őrültnek a karmaiból. Meg sem fordult a fejükben, hogy lányukat a hiány és vágy láncai percről percre erősebben kötik ahhoz az őrülthöz, aki éppen titáni harcot vív egy csoda megszületéséért. 

A földön heverő üvegcsék, rongyok, ecsetek és újságpapírok közepén - mint egy furcsa udvartartásban - hevert egy fotelben KáIN, lehunyt szemmel, ernyedten, akárha halott lenne. Mellette finom selyemmel letakart kép állt. 
- Elkészült édes? - hajolt hozzá Szófia, és apró csókot lehelt a szemhéjára. - Apámmal végzetesen összevesztem. Ott hagytam őket örökre. Nincs hová mennem, csak ide. Ugye itt maradhatok? 
A fiú hirtelen felélénkülve zárta a karjába a meglepődött Szófiát, és vadul tapadt ajkaira. 
- Sikerült! - suttogta átszellemült arccal, majd visszatérve a valóságba fürkészőn nézett a lányra - Igen, ez jó lesz. Együtt maradunk. Akarod látni a képet? 
- Hú, ez nagyon titokzatosan hangzik! - kapta a szája elé a kezét játékosan Szófia, bár láthatóan megkönnyebbült a választól - Alig várom! 
KáIN megrántotta a lepel csücskét, amely szellemszerű könnyedséggel lebbent le a vászonról. 
A lány szeme elkerekedett, karcsú ujjait görcsösen vájta fiú vállába, szinte kővédermedt a döbbenettől. 
- Uramisten! - szakadt ki belőle a kiáltás, és kapkodó hadarásba kezdett, hogy szavakkal öntse ki szívéből a látványtól csordultig dagadt meghatottságot - Nézd KáIN, ez én vagyok! Nézd, mit műveltél! Ez a lány több nálam! Szebb! De még milyen szép! - csuklott el a hangja, és már csak vékony vízfátyolon keresztül látta a festményt. 
- Napocska! Ez Te vagy! Te vagy! Dalol, Istenem, hallod ahogy dalol? Én... - forradt a torkára a szó KáINnak, aki szintén levegőért kapkodott. Úgy állt szerelmük anyaggá szilárdult jelképe előtt, mintha nem is tőle származott volna, hanem egy ismeretlen művész munkájával szembesülne. 
Az éjszaka ott lelte őket összeborulva, ahogy hallgaták az éneket, mely egy lány ajkairól szállt, városi terecskén, barackszín házak között. 

Futó mosoly ült ki az arcára, amint tekintete odatévedt az egyik sarokban fejedelmi magányban álldogáló festményre, mellyel művészete és boldogsága csúcsára ért. 
Az út viszont megszakadt, és csak akkor vette észre a lába előtt tátongó szakadékot, amikor előrelépett. 
Tele volt tervekkel: Napocska hetek óta kiállításokat szervezett neki, míg ő ontotta magából a képeket. 
A Szunnyadó nem zaklatta többé - talán a világon túlra vonult a sebeit nyalogatni -, és ő hagyta magát negédes álmokba ringatni sikerekről, házasságról - egy nyugodt életről. 
Mígnem eljött az a bizonyos éjszaka. 
Szerelmes mohósággal csókolták véresre egymás ajkait, és izzó ágyékát elemi erővel lökte az ívbe feszült testbe; a boldog hús oly lágyan fogadta magába, mint a végtelen óceán. 
Itt vagyok újra, na mit szólsz? 
Napocska szívének piros lüktetését érezte a puha mellek alatt, ahogy a vágyak táncával egyre csak gyorsult. 
Várj nyugodtan, már közeledek! 
Szédítő sebességgel száguldott ismeretlen galaxisok felé, érzékeire indigó-lepel borult. 
A nyelvébe harapott, és a fájdalomtól élesre tisztult képben még látta, ahogy a kéj torz mosolyba húzza Napocska finom arcizmait. 
Szétnyíló fogai között sikoltva tört utat magának az élvezet. 
Az enyém vagy! 
Napocska hirtelen megrándult, méhe vajként olvadt rá KáIN férfiasságára, arca kinyílt, mint egy rózsa. 
Ebben a pillanatban nem Szófia volt, hanem Éva - igazi földi asszony: dús és termékeny: szebb, mint valaha. A Szunnyadó megragadta, és KáINt elnyelte az éjszaka. 
KáIN! 

KáIN! 

- KáIN! Engedj el kérlek! Ez fáj! 
Ijedten látta, hogy vasmarokkal szorítja kedvese törékeny csuklóját. Egy tört-pillanatig bénultan bámulta, majd ujjai elernyedtek. 
- Ne haragudj! - morogta - Komolyan kérdeztem! Bántottalak? 
A fájdalom és értetlenség könnycseppe csillant meg Szófia szeme sarkában. Egy perce még vidáman élcelődött a fiú kérdésén, de a kőkemény tekintet jelezte, hogy nincs helye a tréfának. Talán KáIN megérezte a szavai mögött bújkáló félelmet, de a helyzet súlyosabbnak hatott. 
- Hát jó, rendben! Nem, de egy kicsit furcsa voltál. Hogy is mondjam... nagyon vad. Igazából még sosem voltál ennyire szenvedélyes, és ezt nagyon élveztem, de egyre keményebb lettél, szilaj és féktelen! Kértelek, hogy lassíts, de mintha máshol jártál volna. Vagyis inkább, mintha más is ott lett volna! Furcsa hangokat hallattál, minthacsak vitatkoznál valakivel. Aztán ledőltél mellém, mint akit villám sújtott, és nyomban elaludtál. Álmodban sokat motyogtál, és nyögtél... Ennyit történt. 
KáIN szigorúan nézte, mintha várt volna még valamire, majd vonásai megenyhültek. 
- Csak ennyi? Már ez is túl sok - sóhajtotta, és a falnak fordult. 
- Mi a baj KáIN? - csattant hátán a kérdés vádlón - Érzem, hogy valami nincs rendben! Segíteni szeretnék kedvesem, de nem tudom, mit tehetnék, ha nem bízol meg bennem! 
- Beteg vagyok - fordult vissza az ijedt arcocskához KáIN - Skizofrénia. Érted? Tudathasadásom van! Onnan jön minden, onnan jönnek ezek a képek, ezek az istenverte képek! Attól a másiktól, aki siralomvölggyé változtatta az életem! Mióta csak az eszemet tudom kínoz, marcangol. De jöttél Te, és úgy tűnt elmúlik örökre. Hát most itt van megint! Az éjjel valószínűleg rohamom volt - folyt belőle a vallomás, valami gonosz, perverz kéjtől hajtva, látván a másik szenvedését és eltorzuló vonásait. 
- Óh, drágám, Te szegény! - kiáltott fel könnyektől fuldokolva Szófia - segítek, ahogy csak tudok, minden erőmmel... ó, meghalnék, csak gyógyulnál meg! - csókolta meg a fiú kézfejét és magához szorította, hogy könnyeivel öntözze meg. 
- Te egyetlen lény, aki vagy nekem ezen a világon! Édes egyetlenem! - fakadt fel a bánat a mérgező sebből - Méghogy meghalni! Eszedbe se jusson ilyesmi! Inkább ölelj át jó szorosan! 
És Napocska átölelte - Minden rendben lesz! - suttogta a haját cirógatva, és úgy ringatta KáINt, mint édes gyermekét - Minden, minden rendben lesz! 
- Olyan jó lenne a világ végéig a testedhez simulni! Megpihennék, és elaludnék, mint a tej. Soha ne engedj el! - KáIN behunyta a szemét, és végtelenül parányinak érezte magát a lány ölében. Biztonságban volt, de egy könyörtelen hang zengett a fülében: 
- Most nem történt semmi, de a markomban voltál! 
Mit gondolsz, mi lesz legközelebb? 
Mit gondolsz, hol vagy most? 

Esőáztatta fejét az ég felé emelte, miközben a kérdés visszhangjai lassan elültek a fülében. Egy külvárosi sikátorban térdelt, ruhái sáros rongycsomóként tapadtak hideg verítéktől nedves bőréhez. Száját néma átokra nyitotta a sápadtan gomolygó fellegek felé, melyek könyörtelen monotonitással áztatták hamuszürkévé a kihalt utcákat. 
Kínok közepette feltápászkodott és imbolyogva elbotorkált. Félig önkívületben próbált ismerős környékre jutni, de jódarabig csak ide-oda ténfergett. 
Kevesek látták; egy-egy gyanakvó pillantás után azok is inkább megszaporázták lépteiket, hogy elkerüljék a loncsos hajú, sártól csöpögő csavargó eszelős tekintetét. Nem is sejtették, hogy az a csavargó jobban retteg tőlük. 
Az eső elmosta a világot, és minden cseppje sisteregve suttogta: “Itt vagyok, KáIN! Itt vagyunk mind!”. A füstölgő cseppek az emberekre hullottak, bőrük felgyulladt, és szétfolyt, mint a vattacukor. Szemeik kilyukadtak, és ásító semmivé tágultak, odvas csapdává, ahonnan a Szunnyadó ördögi vigyora kandikált ki. Szemgödreikből sötét lé folyt az arcukra - sötétebb, mint egy gödör feneke -, de ez nem zavarta őket. Kabátjuk alatt hideg kés lapult, arra várva, hogy elforduljon. Akkor kívágnák a szívét, és megzabálnák a rettenet oltárán, és akkor talán lecsillapodna ez a dühöngő vihar, lecsillapodna ez az éhes város - lecsillapodna a Szunnyadó. 
Hiszen ez a város maga a Szunnyadó, és ő kell neki, egyedül ő! 
Nem! Nem kapja meg, amit akar! Csak kerüljön végre haza, és találja meg Napocskát! 

Már sötétedett, mikor belépett a műterembe, a poros bútorok közé, ahol annyi harcban volt része. 
Napocskának nyoma sem volt. 
Festékes üvegcsék, ecsetek és paletták sorakoztak katonás rendben az ablaknál, ott ahol alkotni szokott. Közöttük faállványra üres vászon feszült. Tiszta fehérsége úgy hívogatott, mint a megrontásra vágyó szűziesség. 
KáIN gúnyosan elmosolyodott. 
- Óh, tehát erre gondoltál! Párbaj életre-halálra! Ám legyen! Egyikünknek ma vége, de az nem én leszek! Napocska, adj erőt! - fohászkodott, és az ecsetért nyúlt. 

Rettentő szimmetria és fölfoghatatlan színkavalkád - ez volt az első gondolata, ahogy az időtlenségből kiszakadva szemlélni kezdte legfrissebb művét. 
- Soha nem festettem absztarktot, most miért? Mit jelenthet ez? 
Nem! Nem! - vonaglott meg az arca, ahogy a színes háromszögek és furcsa minták földöntúli mélységeiből - mint egy menyasszonyi fátyol alól - felsejlett a valódi kép. 
Napocskát ábrázolta. A halott Napocskát. Vérbefagyva. 
Szörnyűséges zsenialitás. 
KáIN elvesztette az eszméletét. 

És most itt áll, készen a halálra. Az az angyali teremtés, az ajtó túloldalán sohasem fogja megérteni, mi történt pontosan, de KáIN tudta, hogy nem élhet állandó rettegésben. 
Rettegve önmagától, reszketve a lányért. 
A gyöngyöket összeszedte, ez akár tekinthető végrendelkezésnek is; lassan elindulhat, mert újabb roham közeledik. 
- Vesztettél! - mosolyodott el - Már nincs hatalmad felettem! Oda megyek, ahol senkinek sincs... 
Ha már fáj a sorsa… 
- Isten veled kedves! Talán egyszer még találkozunk, egy másik világban! -suttogta, és fejét a hurokba dugta. A szék hangos csattanással dőlt el. 
…csillagfakadáskor 
A dal véget ért. 

Késlekedett. A szüleinél késlekedett, és ezzel óriási hibát követett el - talán végzeteset. 
KáIN állapota egyre romlott - még ha szegény kínosan igyekezett is titkolni -, és Szófia döntött: felkeresi az apját. Micsoda groteszk tréfája a sorsnak: azt a büszke gőgöt kellett legyőznie ehhez, amit pont az apja nevelt bele! Csak a fiúért érzett aggodalom bírhatta erre a lépésre. 
Az apjának van pénze. Sok. Elég a drága kezelésre, a gondos ápolásra, mert az ő szerelme kevésnek bizonyult. A fiú egyre jobban elszakadt a valóságtól, és olyan helyekre barangolt, ahová ő nem tudta követni. Most már másokra is szüksége van, hogy visszahívják. 
Elkésett? Két nap megalázkodás, hízelgés és kérlelés semmit sem ért? Zárt ajtóba ütközött, és - bár ordított a csönd - tudta, hogy KáIN a szobában van, és valami szörnyű dolog készül. 
Sírt, könyörgött, fenyegetőzött, öklével verte az ajtót, és véresre horzsolta rajta a vállát. Végül erőtlenül rogyott a fal tövébe. A ház üresen ásítozott, mintha az egész környék rettegve menekült volna el az őrület városából. Nem mert elmozdulni, hogy segítséget hívjon, vagy legalább egy nyomorult vasrudat keressen, mert akkor nyomban történne valami. Nem ketten vannak itt ugyanis, hanem hárman, szinte tapintható volt a harmadik jelenléte. Árnyak közé rejtőző démoni pofa - bántani akarja KáINt! 
Hát a szerelme nem elég ahhoz, hogy betörje ezt az átkozott ajtót? 
Kezébe temette az arcát, és ekkor a múlt ösvényeiről - akár egy álomból - halk dallam szivárgott a fülébe, és onnan az ajkára: a dal, amit az első találkozásukkor énekelt. 
Kezdetben remegve, bátortalanul hasított a csöndbe, majd egyre inkább erőre kapva végül tündéri szférák magasságában zengett, tüneményes imádságként. Imádságként kettőjükért és szerelmükért. 
Itt már nem segítenek a könnyek, a könyörgés; nem számítanak ajtók és démonok! Csak szerelem van, és a fenébe is! Semmi nem állhat az útjába! 
Szófia - Napocska felállt és megmarkolta a kilincset. 
“Isten veled kedves!” - szólalt meg a fejében egy hang, de a dal még nem ért véget. 
Egy szék csattant az éjszakába, amikor az utolsó sorok is elröppentek. 
A zár dühös csendüléssel hasadt ketté. Szófia belépett a szobába, és az utcai lámpák beszűrődő fényében megpillantotta a kötélen vergődő alakot… 

KáIN egykedvűen üldögélt a gondosan ápolt parkban, és egy gesztenyefára meredt, mintha csak azt számolná, hány level van rajta. 
Ugyanúgy, mint tegnap. 
Ugyanúgy, mint tegnapelőtt. 
Ugyanúgy, mint minden nap, szanatóriumi rabságának második felvonásában. 
Csak a nyakán húzódó, halványuló heg jelezte, hogy mi történt, de KáIN elméjén egy soha be nem gyógyuló seb támadt, amiből ömlött a fekete genny, hogy mérgező felhőként ülje meg tudatát. 
Az ápolók szerették: csendes őrült volt, kevés törődést igényelve: evett, ha etették, ivott, ha itatták, aludt, ha lefektették. Semmi dühroham, semi panaszkodás, semmi világmegváltás. Igazából a gyönyörű park nyüzsgő életében, a madárcsicsergés, rovarzümmögés és az egymással rejtélyes nyelven társalgó betegek között élettelenebbnek tűnt, mint egy szék. A nővérek szerint a nyugalom szobra. 
Nem nézett senkire, és nem csinált semmit. Vagyis néha felállt, és furcsa mozdulatokkal körözött a kezével, mintha a levegőbe írna. Csak Napocska tudta, mit jelent ez valójában: KáIN fest. 
A lány minden nap eljött hozzá. 
Mindhiába. 
- Hosszú időbe telhet, amíg javul az állapota, ha egyáltalán jobban lesz valaha is. Hónapok, évek? Nem tudhatjuk. A skizofrénia súlyos betegség, és rendkívüli diverzitást mutat. Nem akarom hiú remenyekbe ringatni! - tárta szét a kezét tehetetlen, de színpadias mozdulattal KáIN kezelőorvosa - Értse meg hölgyem, ez a fiú nagyon beteg! Van más hozzátartozója? Nem akarok beleszólni, elvégre magácska úgy éli az életét, ahogy akarja, de fölösleges minden nap eljönnie, nem segít vele! Ne kösse ide magát, még ön előtt az egész élet. Így csak elhervad, mint egy virág! 
- Ha nem akar beleszólni, akkor ne tegye! - válaszolta szárazon Szófia. Bár gömbölyded hasa arról tanuskodott, hogy még egy életet hordoz, szálfaegyenesen állt; dacos volt, érett, és szépséges. 
- Értem, ahogy akarja! Ki is őmagának tulajdonképpen? 
- A férjem. És úgy látom, itt nem segíthetnek rajta. Az én hibám, már akkor ott, az ajtónál is kiderült, hogy csak rám számíthat. De túl gyenge voltam. Elviszem innen. 
Kisétált a szobából magára hagyva a meglepett, de szánakozó tekintetű orvost. 
- KáIN, eljöttem érted. Hazamegyünk! - lépett az emberszobor mellé. 
KáIN változatlanul a végtelenbe fúrta tekintetét. 
- Vettem egy kis falusi házat, ott ahol jártunk egyszer. Régen. Ott más emberek élnek, mint a városban. Jó emberek - a szék is figyelmesebb hallgatósága volt. Szófia mély levegőt vett, majd KáIN jobb kezét a hasához tapasztotta, és végigsimította arcát. A drága, komoly arcát. 
- Szeretlek. De nem vagyok egyedül. Van egy fiad. Ő is szeret, téged hív! Érzed őt KáIN? Érzed? 
KáIN bal keze megrezzent, lassan felemelkedett és a lány puha tenyerét magához szorította. 
Felnézett. Szemében ezer világ gyötrelme tükröződött, de valami más is. 

Ébredés 

Ennyi a világ? Ez a sötét hely, ahol fekete selymek takarnak lidérces festményeket, melyekbe állandóan belebotlik? Vajon arra ítéltetett, hogy vakon botorkáljon ebben a kijárat nélküli útvesztőben? 
KáIN nem tudta a válaszokat, de már a kíváncsiság is kiürült belőle. Ketrecbe zárt állatként, egyre apadó erővel rótta értelmetlen köreit. 
Nem baj, az elmúlás szele már az arcába csapott. Egy keveset még pihen, egy perc már nem számít az örökkévalóságnak! 
A szívdobogás volt az első, amire felfigyelt. Először azt hitte a sajátja, de ez szaporább volt: apró és szapora, mint egy gyerekszív. 
Majd világosság támadt a távolban; vakító, mintha egy barlang behasadt falán áramlana be. Már a forrását is látta: egy kinyújtott kar, és egy nyitott tenyér. 
Pici, kecses tenyér - meleg és adakozó. 
A fény pedig csak áradt belőle, körülfolyta KáINt, és ő érezte, hogy teste könnyű lesz - pehelykönnyű- és lassan elválik a földtől. 
Elnevette magát, és boldogan szárnyalt, mert többé már nem KáIN volt, hanem pillangó - repülő drágakő: kecses és ártatlan. 
Rászállt a puha tenyérre, és megpihent rajta...