Trini - Ítélkezés

Alion, a Rend 1632. Éve, késő ősz tájékán. 

Tehát nincs ellenvetés? - szólalt meg az egyik aggastyán. Haja a vihar előszelétől lobog. A másik két bíra mélyen csuklyájába burkolózva hallgat. A reményvesztettség és tehetetlenség mély csendje üli meg a levegőt. Most az először minden jelenlévő úgy érzi, hogy a Szent törvények is tévedhetnek. 

Természetesen eme helyzet kialakítója is a szerelem volt. A lány, ki most könnyeibe temetkezve a domb tetején - a mára már rongyos ám a hajdani időkben csodaszép - csipkeruhában térdel. El sem hinnéd, hogy ugyanaz, kit három kettős holdtöltével ezelőtt láthattál. Kedves, cserfes, ugyanakkor az apjával szemben tisztelettudó gyermeklány - szülő kívánni se tudott volna jobbat. 

Az őszi bál. Búcsú a nyártól. Ahogy a természet, úgy az emberek is megkezdik a készülődést a télre. A nagypapa leveszi a vaskos meséskönyvet a polcról, hogy legyen mit mesélni a gyerekeknek, akik még kihasználva a jó időt, kint játszanak. A felnőttek elkezdik feltölteni az éléskamrákat. A fiatalok… a fiatalok pedig bálokat, mulatságokat szerveznek. 

Minden békességben telt, míg nem találkozott a fiúval, aki nemrég tért vissza a katonáskodásból. Szépreményű ifjú, igaz nem a legelőkelőbb családból, de mégse kellett szégyenkeznie ősei miatt. Persze, persze az ember lánya ettől még nem szeret bele bárkibe, viszont azok a mélykék szemek, melyek végtelenje a késő őszi esti séták alkalmán látott fenséges tó sötéten örvénylő mélységét idézte fel benne, azok a szemek… magukkal ragadták, és többé nem is, engedték el az álomvilágból. Ugyanígy volt ezzel a fiú is, ki számára a lány fekete haja egyet jelentett, azokkal a koromfekete estékkel, mikor kellemesen gondolataiba révedve vonulhatott el, és senki sem háborgatta. 

Minden oly hamar történt. A tánc forgataga pedig mintha csak őket segítette volna - egymás mellé sodorta őket. Nemsokára már ketten együtt, lopva szöktek ki. A fiú, akit illőbb lenne harcosnak hívni, viszont férfinek talán mégsem, mert lelkét és karja erejét hiába edzette már meg a háború, szerelem dolgában nem volt nagy hódító. Szóval ez a "fiú" előzékenyen a lány vállára terítette köpenyét a már egyre hidegebb estére lévő tekintettel. A "lány", kinek lelkét, ilyen helyzetre viszont már rég felkészítették a romantikus regények, amiket régi dajkája csempészett be neki, hogy tanulással és az etikett elsajátításával töltött órákat este megédesítse. Milyen kár, hogy néhányat elkobzott a nevelőnője (az összeset, amit csak megtalált), mert mintha rémlett is volna neki, egy ilyen helyzet. De hess gondolatok a könyvekről, hiszen ez most a valóság. A fiúnak idegőrlő a helyzet és cselekvésre szánja el magát, közelebb hajol majd egy gyors csókot lehel kedvese ajkára, aki a könyveket és az illemtanórákat feledve visszacsókol. Az éjszakát végül egymás karjában töltötték a tó partján. 

Egyetlen szépséghibája van mindennek. Az apa mindent másként gondolt. Pedig már több mint másfél évezrede a Rend uralkodott… és az emberek sok hibájuktól megszabadultak és belátással viselkedtek. Veszekedés, könnyek. Mi lett a vége? Az apa elvesztette fejét és a Szent törvény ítéletével sújtott le. Abban a pillanatban meg is bánta de elhangzott és nem lehet semmire se hivatkozni. Visszavonhatatlan. Az elkövetkező nap meg is érkeztek a bírák a misztikus hívószóra. Apja és lánya megbocsátottak egymásnak de nem volt mit tenni. A bírák tanítványa, ki velük együtt érkezett mindent megpróbált, de a Szent törvény elől nincs kibúvó. Szeretett volna segíteni, mert, mint olyan ember, aki már fiatalkorára ilyen behatóan ismeri az emberi gyarlóságot még sokkal inkább át tudta érezni az emberek bajait, mint a már bölcs ősz öregek. Végül olyan tettre szánta el magát, amire csak, az önfeláldozó jelző lehet megfelelő. 

Nem! - hangzott egy könnyektől terhes ordítás. A szerelmes ifjú lován vágtatva tört a dombon felfelé. Esélye se lett volna, ha a tanítvány nem gyengíti meg a védő kört. A bírák hamar összeszedték magukat és mágiájukat felidézve törtek a harcos ellen, hogy megállítsák a szentségtörő tett elkövetésében. De a tanítvány saját elméjével védte a vágtázó hőst. A fiú felkapta szerelmét, és újra áttörtek a körön. A pár elvágtatott a valódi hős pedig zihálva rogyott le a puha fűre majd álomba szenderült. 

- Fiam keljél. - hangzott mestere megszokott hangja, ugyanakkor zavarta a furcsa helyzet, hogy mestere ébreszti. 
- Mi tör…- tette volna fel a kérdést, de a bíra elcsitította. 
- Nyugodj meg. Féltünk a Szent törvényen változtatni. Pedig kell, hisz a világgal együtt, törvényei is változnak. Remélem most, hogy utad helyességének igazolását hallod még jobban fogod szolgálni a Fényt.