Totius - Nem is emlékszem

Nem is emlékszem pontosan, hogy kerültem ide. Állok az utcán, körülöttem suhognak az autók, járókelők szlalomoznak az úttesten, miközben az autók dudálva tiltakoznak eme szentségtörés ellen. Nem is lenne ebben semmi különös, ha nem hallanám folyamatosan a gondolataikat a fejemben, és nem kezdene el lassan megőrjíteni… Csak a zene jelent menekülést, de csak az is akkor, ha hangosabb, mint a fejemben üvöltő hangok. Nem is értem, hogy lehet ilyen hangosan gondolkodni. 
Sajnos nem emlékszem ki vagyok, voltam, és ha ez így megy tovább azt sem fogom tudni, ki leszek. A ruhám szakadt, nincs nálam semmilyen papír és erőteljes füst szagom van, és ráadásnak még koszos is vagyok, mint aki már nem mosdott jó ideje. Csak állok az úttest mellett és figyelem az embereket, fülemben üvölt a walkman. Ez sem tudom, hogy került hozzám, pedig nem két dollárba kerül az ilyen ketyere. Olyan jó érzés elmerülni a zenében és nem hallani, mit gondolnak mások, csak az arcukból olvasni és nem tudni pontosan. El sem tudod képzelni ezt az érzést… 

… lövések, valaki kiállt, mintha a nevemet kiáltaná… egy nő fekszik előttem… van rajta valami furcsa, mintha ismerném és ugyanakkor mégsem… meggyújtok egy gyufát… majd egy hatalmas robbanás… 

… a földön fekve térek magamhoz. Tehát én voltam, aki miatt füstszagú vagyok. Milyen érdekes! Körülöttem emberek mennek a maguk útján, rám se bagózva, hiszen ez csak egy nyomorult csőlakó akinek a szintjére nem szabad és nem is kell leereszkedni. Szomorú, hogy idáig jutott a világ. Mintha szirénák hangját hallanám. Egy kirakat kerül elém, ahogy feltápászkodom a földről. Benne egy fiatal 24-25 év körüli férfit látok, kissé borostásan, ápolatlanul, ám sportos testtel szakadt ruhában és egy hatalmas vágott, de már varasodó sebbel az arcán keresztben. Nem is csoda, hogy nem akart velem senki sem szóba állni és nem is akart segíteni sem senki. Ilyen arctól én is megijednék, ha szembetalálkoznék vele az utcán. Ismét elindulok. Jó lenne tudni, hol vagyok és milyen város ez, ahol éppen sétálgatok. Szeretem az estéket olyan megnyugtatóan balzsamos tud lenni a nyári éjszaka. Honnan tudom, hogy nyár van? Honnét tudom például, hogy pontosan 22 óra 56 perc és 14 másodperc van mikor nincs is rajtam óra? Miért látok az emberek körül furcsa fényeket? És miért szikrázik az egyik ember ezektől a fényektől és miért szürke a másik? 

Úgy látszik valamivel felkeltettem a szürke pasas - magamban csak így nevezem - figyelmét, mert meredten el kezd bámulni. Félelmetesen vicsorog és tudom, hogy nekem meg kellene ijednem tőle, és én meg csak állok és bambán bámulok rá tovább… Meglepődik! Tőlem? Tőlem… De hát miért? Elindulok felé, ám Ő riadtan hátrál, majd megfordulva eliszkol. Nagyon gyors az ipse, tisztára mintha rövidtávfutó lenne! Valaki nekem jön és kiesik a fülemből a fülhallgató… 

…egy fekete öltönyös fickó rúgja be az ajtót odalent. Valaki sikít! Ismerős, de ki lehet az? Lövések dördülnek… sikoltozás…dühös vagyok - de nem értem miért -, az ablak betörik mögöttem…fájdalom…ordító, hasogató iszonyatos fájdalom… DEVIÁNS LOKALIZÁLVA! MEGSEMMISÍTÉS INDUL! Ez mi lehetett? Ez az én gondolatom volt? Hogy gondolhatok ilyet? Egyáltalán én voltam? Fáj a fejem! Konyha… hogy kerültem ide? Ég a gáz… valahol valaki sír…ismerős, de ki lehet az? Gyufa… az asztalon… úristen de FÁJ! Felborul az asztal… valaki elindul erre… hallom a lépteit, ahogy ropog az üveg a cipőtalpa alatt… meggyújtom a gyufát… hatalmas villanás… meg egy arc ami szinte beleégett a retinámba… …hangok mindenütt! Iszonyatos! Hogy lehet ezzel élni? Lassan minden egyes mozdulatomért kínlódva sikerül visszagyömöszölnom a fülembe a fülhallgatót. Az Arc! Vajon ki lehetett és mit akart és ki vagyok én? Lassan feltápászkodom… Szemben egy park, talán ott nyugtom lesz a hangoktól… mindenki iszonyodva néz rám, amit meg is értek. Két összeomlás röpke 10 perc alatt nem semmi. Szinte hallom, ahogy könyörögnek Istenhez, akiben nem is hisznek, hogy csak ne előttük dobjam fel a lábam, ne nekik kelljen foglalkozniuk egy szarkupaccal, mint én vagyok. Nem is tudom mi lenne a jobb… 

Megmaradni ebben az áldott vagy átkozott - csak nézőpont kérdése - állapotban vagy emlékezni, és eggyé válni azokkal, akik most kivetnek maguk közül, mint egy sebesült, beteg állatot a falkája. Bemászok a kerítésen át a parkba, már ha ezt lehet mászásnak nevezni. Balzsamként ölel körül a sötétség és a tudat, hogy egyedül vagyok és nincs körülöttem senki… vagy mégis? Valahol van itt valaki vagy valami… Nem tudom meghatározni, de mintha figyelne… érzem a tarkómon, érzem a szélben, érzem a tudatomban… kisietek egy tisztásra. Lefekszem a közepére és bámulom a csillagokat… lehalkítom a zenét és hallgatom a szelet, ahogy végigsimítja a fákat, a füvet és halkan kacagva elszáguld a csillagok felé. Teljesen ellazulok. Itt a hangok eléggé letompulnak, szinte aludni is tudnék… 

…hirtelen riadok fel. Reggel van és egy ágyban fekszem, mellettem egy gyönyörű nő, aki a feleségem?! Mit keresek én itt? Hol vagyok? Eszembe jut a neve is Deliah. Lent hallom ahogy két gyerekem játszik és, hogy halkan duruzsol a Tv. Majd hirtelen lövések… és a sikítás…….