Torn - Féltem, nagyon féltem

- Csukd be a könyvet! Csukd be a könyvet! - kiáltottam, de már késő volt. Túl késő. A szoba megtelt a sötét kavargó iszonyattal. Mindent elárasztott a rothadás, és a bűnös hatalom érzete. Végig simította a bőrömet ez a fekete tűz, és megperzselte a szívemet. Sikoltani akartam, de észre kellett vennem, hogy már régóta sikoltok. És ami a legfélelmetesebb volt, hogy nem levegőt használok a sikolyhoz. A könyv lapjai pedig hullámoztak, és az égnek álltak, csak valahogy fordítva. Mintha a fel inkább valami bentebb lévő felé görbült volna el. Stepp reszketve térdelt előtte, karjaival maga mögött támaszkodott és a mellkasát az ég fele emelte. Valami mintha a tüdejét, vagy ami még szörnyűbb, a lelkét próbálná kitépni. A gerincével együtt. Kinyújtottam a kezem, hogy becsukjam a könyvet. A szoba másik sarkában volt 3 méterre tőlem, mégis kezem könnyedén átnyúlt és megérintettem a borítót. Feketén szikrázott és éreztem, ahogy a bőröm lassan kiszárad. Az életem szivárgott. Erőt vettem magamon, és becsuktam, rápattintva az évezredes fémkapcsot. A szoba elhallgatott. Akármilyen világra nyitottunk ajtót, most becsuktam. A gond csak az volt, tudtam, hogy bármi volt is a másik oldalon, átjött. És volt egy olyan érzésem, hogy szívesebben lettem volna az ajtó másik oldalán lenni. Sokkal szívesebben. És ekkor Stepp elkezdett nevetni. Akkor még azt hittem, hogy ő nevet. 

- Gyerünk, próbáljuk ki! - mondta Stepp két héttel korábban egy őszi délután. Ez a három szó tökéletesen lefedte azt, ami ő volt. Egy mindent kipróbáló, kísérletező ember. Mindig többre vágyott. Több tudásra, több pénzre, több mindenre. Sőt igazából a Mindenre vágyott. És egy nap rá kellett ébrednie, hogy nem lehet övé. Hiába volt jóképű, okos, rendezett anyagi hátterű, de mindent nem kaphatott meg. A tudat, hogy közel áll ahhoz, hogy mindene meglegyen, de soha nem lehet az övé, teljesen megőrjítette. Egy ideig nem is beszéltünk, aztán azon a bizonyos délutánon beállított és sugárzott. Nem értettem miért. Reméltem, hogy lemondott arról, hogy a világ ura legyen. Ennél nagyobbat már nem is tévedhettem volna. 
- Hallottál már a Nekronomiconról? - kérdezte ártatlan vigyorral az arcán. Én meg persze bólintottam. Mindenki hallott róla, aki csak egy kicsit is szerette a szerepjátékokat. 
- Persze. Az a könyv, amit Lovecraft talált ki, hogy népszerűsítse, és hátteret teremtsen a könyveihez. 
- Igen ez, amit a legtöbben tudnak róla, de mit szólnál, ha azt mondanám, hogy van egy könyv, ami tényleg olyan mint a Nekronomicon, csak nem az a címe? -kérdezte. 
- Akkor mi? Hogyan idézzünk meg szellemeket, hogy azok hatalmával a világ urai legyünk? - futott ki a számon, de tudtam, nem az én gondolatom volt. Stepp arca is görcsbe rándult egy pillanatra. De aztán ismét, mintha mi sem történt volna folytatta. 
- Nem tudom mi a címe, nem tudom elolvasni, de van hozzá egy használati utasításom, amivel valami hasonlót csinálhatunk - mondta, majd hirtelen elkomorodott. 
- Kellesz hozzá. Egyedül nem lehet használni. Tudom, hogy a szüleid két hét múlva elutaznak, akkor itt aludhatnék, és megcsinálhatnánk - mondta és a elmosolyodott ahogy befejezte. És akárhogy nem tetszett a mosolya, akárhogy tudtam, hogy nem helyes, és végképp nem kéne, de rábeszélt. Soha sem tudtam neki nemet mondani. És most mellette állt az is, hogy reméltem, hogy kiderül majd, hogy kamu az egész, és akkor majd végre megbékél, és megnyugszik. Ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna. 

A két hét hamar eltelt, és én ott találtam magam egy szobában. Pontosabban a padlásunkon, amit egyáltalán nem szerettem, de Stepp azt magyarázta, hogy minél nyomasztóbb helyet kell használnunk. Ha nem lettem volna annyira feszült, talán nevettem volna ezen, mert a mi padlásunknál nyomasztóbb helyet nem tudtam elképzelni. Ennyi erővel a temetőbe is kimehettünk volna, de ezt nem említettem Steppnek. Valahogy az az érzésem volt, hogy nem nevetett volna a viccen, hanem megvilágosult arcot vágva azt mondaná, hogy „persze, hogy ez nekem nem jutott eszembe”, és kicipelne a temetőbe. Kicsit féltem. Mert volt valami a szemében, ami nem tetszett. Félek ezt mondani, és akkor még örültségnek is hangzott volna, de inkább „valaki” volt a szemében. Aztán eljött az este. Nem tudtam elképzelni, honnan szerezett ennyi okkult tárgyat, de minden volt a szobában. Vörös krétával - úgy értem igazán vörössel - rajzolt minták, fekete gyertyák, valahonnan még egy fekete kakast is szerzett, de azt inkább elengedtem, mikor nem látta. Így sem tudtam, hogyan fogom a rajzokat eltüntetni a padlóról a kakas vért meg igazán nem tudtam volna megmagyarázni. És ami a legszörnyűbb volt, hogy nem igazán számított mit teszünk. Stepp mindent úgy csinált, mint aki ez után az éjszaka után mindenre képes lesz. És be kell vallanom, sajnos én sem a takarítástól féltem. 

Az árnyékok lassan megnyúltak, és kénytelenek voltunk meggyújtani a gyertyákat. Nem akartam odafigyelni arra, amit Stepp csinált, ezért inkább el akartam terelni a figyelmemet, és mint ilyenkor mindig, olvasni kezdtem. Csak hát a gond az volt, hogy az egyetlen a könyv a szobában az A Könyv volt. Mindegy, gondoltam. Hiszen én úgysem hiszek ebben az egészben. Visszagondolva iszonyatosan naiv voltam addig az éjszakáig. Olyan voltam, mint a kisgyerek, akinek a szemére kendőt raktak, azt hittem, ha nem látom a napot, akkor a nap sem létezik. Olyan voltam, mint egy strucc, sőt rosszabb a struccnál, hiszen az a homokba dugja a fejét, és tényleg nem lát semmit. Nekem a szemem előtt volt az igazság, és nem láttam. Bár most sem látnám. De akkor még, azon az estén elkeseredetten kapaszkodtam abba, hogy az csak egy könyv, és elkezdtem megvizsgálni, hátha meglátok egy „made in korea” feliratot. Sajnos semmi ilyesmi nem volt rajta. El kezdtem nézni a borítót. Furcsa módon a belső lapok egy korrekt latin tudással nagyjából érthetők voltak. De a borítón csak betűk voltak. Ízlelgettem a szavakat észre sem véve, hogy hangosan mondom őket. Mindig máshogy ejtve őket, és egyszer csak megéreztem a helyes kiejtést. Nem izzottak fel aranylóan a fémbetűk, nem nyílt ki magától a könyv. De tudtam, hogy jól ejtem a szavakat, és ahogy próbálgattam egyre világosabb lett mit is jelentenek. Egyszerre megértettem mi a könyv címe. És azt is, hogy ez egy olyan idegen nyelv, ami csak ebből a mondatból áll. Mert ezt a nyelvet semmi másra nem használták. Akik ezt a nyelvet használták, nem akarták azt mondani, hogy „kérek egy kiló kenyeret”. Ez egy Idézőkönyv volt. A címe pedig TÉNYLEG az volt, hogy „Hogyan idézzünk meg másvilági lényeket”. Tudtam a fordítás gyatra, de ezt jelentette. Csak beleütközve abba a problémába, hogy „Az érzés, ami elhatalmasodik rajtam, mikor tudom, hogy valami szörnyű fog történni, aminek során megsérülhetek testileg, lelkileg és akár még a lelkem is elveszíthetem” kifejezést „félek”- nek fordítjuk. Idézőkönyv volt. Csak a méreteit nem tudtam felfogni. 

- Stepp szerintem nem kéne ezt csinálnunk - suttogtam. Valójában üvölteni tudtam volna. De a hangom valahol eltűnt, a torkom pedig egy igazi sivatag volt. Felálltam és elindultam felé, de ekkor megfordult, és megláttam a szemében, hogy nem fogja abbahagyni. 
- Stepp nem mondod, hogy folytatni fogod… 
- Mindjárt elkezdődik. Mindjárt megkapok mindent, amire vágytam. És tudod mit érzek? Hogy jogos, indokolt, erényes! 
- Jól vagy ember? Csak mert a szemeid… 
- Végre kinyíltak. Mikor az az öregember beszélni kezdett egy könyvről, amivel szerinte meg lehet idézni hatalmas erőket, végre megértettem. Az ember szolgálatra van szánva, küzdésre, a soha be nem teljesedésre. Míg vannak lények, akiknek többjük van, mint nekünk valaha. Ők megtehetnek bármit. Bármibe kezdtem rá kellett jönnöm, hogy vannak nálam jobbak. Ez fájt nekem, és fogadok, hogy neked is fájt már. És miért? Mert minket ilyennek teremtettek! Ha lene végtelen hatalmunk, akkor mi is boldogok lehetnénk. 
- Oké, én csak annyit mondok, hogy az egyikünknek aludnia kellene… 
- Ébresztő! Itt volt a hatalom az ember kezében, csak egyszerűen nem volt hajlandó használni. Ott volt a Nekronomicon, nem használta. Ott voltak a boszorkányok, megégették őket. Meg lenne a hatalmunk, hogy irányíthassuk a túlvilági lényeket, és van, aki még csak nem el hiszi, hogy léteznek. És én azt hiszem, fel kell áldoznunk a lelkünket érte. 
- Várj! Várj! A lelkedről beszélsz az Istenért. Az öröklétedről. Mi lesz, ha nem úgy sikerülnek a dolgok ahogy számítod? 
- Nem barátom, ne hagyd, hogy a kételyeid elvakítsanak. Velem megtörtént. Ha hatalmam lesz a holtak felett, nincs halál. Tiszta sor. 
- Ezt a káromlást hallottam már! 
- Micsoda? 
- Ezt a káromlást hallottam már! 
- Te ne szórakozz velem! 
- Úgy beszélsz, mint egy eszelős! 
- Fogd be a mocskos pofád! 
- Úgy beszélsz mint egy köcsög szektavezető. Te már nem jobb életet akarsz Stepp. Te a világot akarod uralni. Ezt felejtsd el. Én még emlékszem azokra, akik ezt akarták tenni. Megyek a szobámba TV-ni - ezzel elindultam az ajtó felé, de Stepp megfogott, és hozzávágott a falhoz. Szeméből sütött az őrület. 
- Megcsináljuk! Megidézzük az alvilág urát. És se te, se más, de még maga a mindenható sem állíthat meg benne! 
- A francba - ennyit voltam képes kinyögni. 

Fájó háttal leültem, és megadóan néztem a sorsomat. Tudtam, akár sikerül mai éjszaka, akár nem Stepp elveszett, és soha senki sem fogja visszahozni a valóságba. A gyertyák már félig leégtek. Furcsa füstjükkel, és szagukkal megtelítették a szobát. Féltem. Féltem a sötéttől. Féltem a könyvtől. Legfőképpen Stepptől féltem, vagy attól, akivé a barátom vált. Meg sem lepődtem, mikor egy üveget vett elő. Vér volt benne. Ekkor vettem észre a karján a vágásokat. A saját vérét használta! Legalább egy liter vér. Hirtelen megjelent előttem, ahogy a fürdőszobájuk padlóján térdel, és gyűjti össze a vért egy tálba. Rádöbbentem, hogy ahhoz, hogy egy liter vért kiszívjon magából érvágással legalább másfél litert ki kellett engednie. Legalább. Meglátta az arcomat, és elmosolyodott. Ha lehet mosolynak nevezni azt a fintort, ami az arcán volt mosoly helyett. 
- Egy hirtelen ötletnek tartottad? Egy egyszeri fellángolásnak? Sok ember egész életében álmodik arról, hogy nagy ember lesz belőle. Hogy megnyerik a lottót. Csak a legtöbben nem vesznek szelvényt, mert az pénzbe kerül - ezzel az arca elé emelte az üveget, és áhítattal végighúzta rajta a nyelvét. 
- Ez itt a szelvényem. Az ára nem pénz volt. És mindjárt lesz a lottóhúzás. Le ne maradj róla. Nagy show lesz. Megígérem. 

És elkezdett kántálni. Lassan a kántálás ritmusával egy időben cseppentett egy egy cseppet a padlóra. Az üveg lassan kiürült, és az utolsó cseppel végére ért a szövegnek is. Majd egy másik szöveget kezdette el suttogni, furcsa mód a suttogást jobban hallottam mint az előtte lévő kántálást. Nem hittem volna, hogy jobban meg tudok ijedni, de rájöttem miért. Most nem nyomta el a vércseppek becsapódásának zaja. Próbáltam visszaemlékezni arra mit mondott, mikor kántált, de döbbenten tapasztaltam, hogy csak arra tudok visszaemlékezni, hogy csepegnek a szavai. Egyik a másik után. Hirtelen elhallgatott. És vártunk. Teltek a percek, és én lassan kezdtem megnyugodni, mert semmi sem történt. Mikor elég bátorságot gyűjtöttem össze megszólaltam. 
- Menjünk Stepp, ez nem fog működni - csend volt a válasza. 
- Stepp menjünk! Megpróbáltad, nem fog sikerülni. Menjünk - mondtam, de a hangom nem csengett olyan magabiztosan, mint szerettem volna. 
- Stepp? - felálltam és elindultam a térdelő mozdulatlan test felé. Füléig érő haja, most teljesen eltakarta az arcát. 
- Tudom, mi következik. Én a közeledbe megyek, és te hirtelen megmozdulsz. Felordítasz, megijesztesz, aztán jót nevetünk. Kinevetsz, hogy bedőltem neked, én meg bizonygatom, hogy nem is dőltem be. És aztán lemegyünk tévét nézni - a hangom már nem bírta, és elhalkult. A tudományos magyarázatoknak semmi esélye sem volt azon az éjszakán, de szerettem volna, Istenem mennyire szerettem volna, ha csak vicc egy rohadt vicc lenne az egész. Ekkor Stepp felnézett. Szemében tekintetében a nyugalom. Semmi ijesztő, semmi fenyegető. És hangja sem volt az, mikor megszólalt. 
- Egy valamiben igazad volt. Meg … foGSZ …IJEDNI!!! - és elszabadult a pokol. A könyv kivágódott, és a valóság, ahogyan én ismertem elszabadult. 
- Csukd be a könyvet! Csukd be a könyvet! - kiáltottam, de már késő volt. Túl késő. 

A szoba megtelt a sötét kavargó iszonyattal. Mindent elárasztott a rothadás, és a bűnös hatalom érzete. Végig simította a bőrömet ez a fekete tűz, és megperzselte a szívemet. Sikoltani akartam, de észre kellett vennem, hogy már régóta sikoltok. És ami a legfélelmetesebb volt, hogy nem levegőt használok a sikolyhoz. A könyv lapjai pedig hullámoztak, és az égnek álltak, csak valahogy fordítva. Mintha a fel inkább valami bentebb lévő felé görbült volna el. Stepp reszketve térdelt előtte, karjaival maga mögött támaszkodott és a mellkasát az ég fele emelte. Valami mintha a tüdejét, vagy ami még szörnyűbb, a lelkét próbálná kitépni. A gerincével együtt. Kinyújtottam a kezem, hogy becsukjam a könyvet. A szoba másik sarkában volt 3 méterre tőlem, mégis kezem könnyedén átnyúlt és megérintettem a borítót. Feketén szikrázott és éreztem, ahogy a bőröm szárítja. Erőt vettem magamon és becsuktam, rápattintva az évezredes fémkapcsot. A szoba elhallgatott. Akármilyen világra nyitottunk ajtót, most becsuktam. A gond csak az volt, hogy tudtam, hogy bármi volt is a másik oldalon, átjött. És volt egy olyan érzésem, hogy jobban szerettem volna a másik oldalán lenni az ajtónak. És ekkor Stepp elkezdett nevetni. Illetve akkor még azt hittem, hogy ő nevet. 
- A barátodnak sikerült - mondta egy hang, amit soha nem akartam hallani. És most a barátom testéből szólt. 
- Megidézett egy hatalmat. Egy olyan hatalmat, ami bármit megtehet. És tudod, hogy sikerült neki? Azt hiszed, hogy a gyertyák miatt? Vagy ez a könyv az oka? Esetleg a vér? A fájdalom, amit meghozott, hogy idejöhessek? Nem. Nem ezek hoztak ide. Hanem te. Te és az, hogy hittél bennem. Hittél, és rettegtél, hogy megjelenek. A barátod „tudta”, hogy megjelenek. Akármit csinált volna, nem tudtam volna létrejönni. 
- Nem igaz - mondtam halkan. 
- Ó dehogynem, és te is tudod miért. Te és a hozzád hasonló emberek olyanok nekünk, mint a fáklyák. Kilométerekről látunk titeket. A félelmetek, és hitetek a fény, aminél kiköthetünk. És most kikötöttem. Elveszem a barátod testét. Soha sem fogja senki tudni rajtad kívül. 

Felpattantam. Az addig érzett bénultságom eltűnt. Futottam, ki az utcára, át a városon keresztül. Kerestem valamit, amiben belekapaszkodhatok. Egy Plázát, bármit, ami tisztán csak létezik. Azóta is ilyen helyekre megyek, ha félek. Itt túl erős a valóság, hogy átjöjjenek, mondogatom magamnak, de az igazság ennél sokkal szörnyűbb. Attól az éjszakától fogva engem is irányítani tudott. Nem úgy, mint Steppet, de akárhogy próbálkoztam, nem tudok ellenállni egy kérésének. Hosszú hónapokig nem, de ma este megírtam azt az estét. Muszáj volt. Nem azért írtam, hogy higgyenek nekem. Nem is, hogy kiadjam magamból. Ő akarta így. Tudta, hogy olvasni fogjátok. Egyedül egy szobában. Egyedül a sötétben. És ha csak egy kicsit is, de elkezdtek világítani. Ott ülsz a géped előtt? És messze van a kapcsoló, hogy felkapcsold a villanyt? Én a helyedben nem haboznék. Lehet, hogy már így is észrevettek. Meg vagy jelölve, és most már te is lehetsz egy fáklya nekik. Ahogyan én is az leszek. Amíg csak élek. És attól félek… nem inkább rettegek, hogy utána sem szabadulok. Soha.