Torma Gábor - Az `orr` rejtély

Gondolkoztam, hogy gondolkozom. Vagy mégsem?! Ha nem gondolkozom, nem is vagyok? Vagy mégis?! A fene sem érti ezeket a filozófusokat, de nem is erről akartam csevegni. Mindig a kezdéssel vagyok a legnagyobb bajban, szerintem az-az egészben a legnehezebb. Kezdhetném ugye úgy, hogy „Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy…” Persze, ha ez mese lenne… 
Elmesélek Neked egy történetet, s az, hogy igaz vagy hamis, döntsd el magad! 

Pár éve történt mindez, s most úgy döntöttem, elmondom, hátha jobb lesz nekem. 
Oh, igen, valahol az egóm is dolgozik, gondolok magamra is. Egészen hétköznapian kezdődött az egész. Főhősünk - akit mondjuk, nevezzünk Mr. G-nek - munkába indult. 
Egy ideje küszködött már egyfajta megfázással, levegőt is nehezen kapott. Az egyik oldalon az orrjárata eldugult, ami miatt rosszul aludt és keveset pihent. Elég morózus volt, mikor beért a munkahelyére, de mint minden nap, egy telefonnal kezdett. Feltárcsázta Kedvesét. 
Pár kicsöngés után meg is hallotta a számára kedves hangot, és elcsevegtek csendesen. Gondolom, Téged ez nem nagyon érdekel, de most jön az az ok, ami miatt főhősünk életben maradhat, tehát ha van kedved, figyelj! 

A kisasszony, pár mondat után szóvá tette, hogy Mr. G hangja oly elgyötört, annyira náthás, hogy jó lenne, ha elmenne orvoshoz és megnézetné magát. Főhősünk morgott valami igenfélét az orra alatt, és elbúcsúztak. Ment minden a maga megszokott útján, telefont felemel, rohangálás az ügyfélhez, és az ügyes-bajos problémáik megoldása. Délutánra annyira kifulladt, hogy alig kapott levegőt. Eléggé elkeseredett hangulatban leledzett, mi több, elég dühössé tették bizonyos náthabacilusok. Elhatározta, hogy nem szenved tovább, orvoshoz megy végre és megnézeti magát. Az elhatározást tett követte - mondaná egy remekebb elbeszélő -, de tőlem csak annyira futja, hogy elindult. A Kórház - legyen mondjuk a Péterfy - éppen útba esett, és mivel úgyis a nátha gyötörte, hát betért a Fül-orr-gége osztályra. Csak egy ügyeletest talált. Egy ifjú gyakornok tartotta a frontot. Tudod, olyan, akinek már megvan a diplomája, csak gyakorlatot kell szereznie, hogy orvosnak mondják. Fogadta főhősünket, és belekukkantott a szóban forgó orrba. Hümmögött egy sort, majd kijelentette: 
- Ez nem valami szép látvány, valamiféle benövése van Mr. G. Nem, nem hiszem, hogy az, amire gondolok, ilyen fiatalon nem szokványos. Valószínűleg valamiféle polip lehet, habár, egy alaposabb kivizsgálás nem árthat. Legyen szíves, menjen el CT és MR vizsgálatokra, írok beutalót. 

Egy nyolckarú rém az orromban? Jézus ereje, mi a fene lehet ez? - gondoltam. A kezembe nyomott egy papírt, amin ez állt: Beutaló. Rajta egy időpont. Rendben, akkor elmegyek, ha már ez a kívánsága - törődtem bele -, nagy baj nem lehet, maximum egy rövidke műtét, és túl is leszek a dolgon. Megfeledkeztem volna a beutalóról, ha nincs az a rohadt levegőhiány. Egyre kellemetlenebb lett, így mikor eljött az idő, ott voltam a kivizsgáláson. Mindenféle berregő, kattogó izébe raktak, megdöfködtek, valami kontrasztanyagot nyomtak belém, aztán közölték: 
- Fiatalember, holnap után mehet a Doktor Úrhoz, nála lesznek a leletek. 
Elballagtam hazafelé, majd „holnap után” ott voltam ismét a kórházban. Kíváncsian vártam, hogy mit találtak. Reménykedtem, hogy kincset és gazdag leszek. 
A gyakornokom meglátott, üdvözölt, majd elviharzott. Néztem utána, mint egy kuka. - Mi a fene baja lehet? - Tudod, mennyit kell várni a dokiknál, tehát ezt a várakozósdit kihagyom, ha nem haragszol, úgy sem történik alatta semmi esemény… 

Szóval nagysokára megjelent egy másik orvossal, és behívtak a rendelőbe. Annyit hallottam csak, hogy beszélgetnek. A gyakornokom elmondta a másiknak, miszerint én vagyok az a fiatalember, akiről említést tett. Mint utóbb kiderült, ő volt az Osztályvezető fődoki. 
A Főorvos, szintén belelesekedett az orromba, majd a felvételeimet tanulmányozta. Aztán megint belenézett a szóban forgó orrba, és hümmögött. A fene beléjük, el fogom tanulni ezt a hümmögést, olyan benyomást kelt, mintha okos, mi több, bölcs lennél. 
- Sejtéseim vannak Mr. G, hogy mi lehet az orrában, de nem vagyok benne biztos, ezért kérem, menjen el a nejemhez egy újbóli MR vizsgálatra. Tessék, itt a beutaló, és mostantól az én betegem. 
- Na bumm, a fene, hmm, lehet, hogy ez a nyolckarú rém már egészen lakájosan berendezkedett odabent? Hallottad, a Fődoki betege lettem, nem fantasztikus? - Jaj, amíg el nem felejtem, elmondom Neked, mi az az MR. Ez amolyan elektromágneses vizsgálat. Hogy ez Számodra nem mond valami sokat?! Rendben, elárulom, mit tudok róla. Tehát, belépsz a vizsgálóba, ahol egy fém hengert látsz és az ágyat, amire fel kell feküdnöd. Miután felfeküdtél és kényelembe helyezted magad, egy ”kalodát” raknak a vizsgálni kívánt testrészedre. Az ágy lassan a hengerbe csúszik, Te meg rajta fekszel. Mily felemelő, mikor becsúsztatnak egy szűk helyre, kész „Pepsi érzés”. A vizsgálni kívánt területet el kezdik elektromos részecskékkel bombázni. Nem fáj, Te ezt nem érzed, nem bombatámadásokat kapsz. 

Feltöltődsz egy bizonyos töltésre, pozitív vagy negatív, ez ebben az esetben nem lényeg. A lényeg az, hogy amikor a bombázást abbahagyják, Te természetednél fogva visszaállsz természetes állapotodba. Eközben leadod a többlettöltést, amit ez az érzékeny masina rögzít és feldolgoz. Attól függ, milyen területről adod le a töltéseidet, olyan intenzitással menekülnek Tőled. No, egy kicsit érthetőbben. Ha gyulladt valami, vagy csont, az másképpen látszik a felvételen, mint az egészséges rész. No meg a húsnak is más a tónusa, mint pl. a szemednek. Remélem, érthető. Térjünk vissza főhősünkhöz, Mr. G-hez, biztosan magányos szegény nélkülünk. 
Tehát ismét beutalót kapott, ismét elment az ismételt vizsgálatra, majd a megadott időben ismét a Főorvosnál várt az eredményre. 
- Hmm, Fiatalember, azt hiszem, be kell feküdnie hozzánk, hogy szövetmintát vegyek, e hét csütörtöke megfelel Önnek? Akkor pénteken már megejtjük a műtétet. 
- Ööö, rendben Doktor Úr, megbeszélem a Főnökeimmel, és csütörtök reggel itt leszek. 

Kissé frászban ballagtam haza, de este Kedvesem megnyugtatott. Végre elmentem dokihoz, és minden rendben lesz, ne aggódjak, csak rutinműtét. A szövettan csak amolyan biztonsági intézkedés. Mindent megbeszéltem, és csütörtökön reggel bementem. A Nővérek kapásból lecsaptak rám. A véremet akarták. Erősen ellenálltam, de aztán csak be kellett adjam a derekam. Le is csapoltak. Szerintem egy vámpír csillapította volna az éhségét attól a mennyiségtől, amit levettek. Ja, pipilnem is kellett egy üvegbe, de ez mellékes. Nem, nem a Nővérek előtt, Te perverz! Bevezettek a külön kórtermembe - igen, a külön kórtermembe - és le kellett feküdnöm. Micsoda marhaság! Estére eléggé be voltam rezelve, végtére, ha jobban belegondolunk, mégiscsak először kerülök kés alá, ami nem semmi. Reggelre kellően fáradt voltam, hogy a „koktél” rendesen elkábítson. Tuti van benne morfium. Aztán betoltak a műtőbe, és jól kilyukasztottak, meg megvéstek. Pár nap múlva kiengedtek, és közölte a Főorvos, - vagy a helyettese volt? A fene sem tudja. - hogy menjek el egy Másik Dokihoz, ő nem tudja, mi ez. Kaptam időpontot a következő kórházba. 

A Tanár Úr - Oh, igen, egyetemi tanár, professzor, valamint még elég sok minden más - behívott, majd a felvételeimre nézett, és kijelentette azon nyomban, hogy ez nem polip, nem gyulladás. 4 napon belül műteni fog. A műtét után majd kiderül, mi az, ami belém telepedett. Ekkorra már eléggé be voltam rezelve, de mit tehettem, mindenkivel megbeszéltem, hogy bizony, kórházba fekszem, mert felszabdalnak. Az őseim a frászt kapták, amikor megtudták, hogy ilyen hamar műteni fognak. Befeküdtem az új kórházamba. Nem tudom, Te hogy vagy ezzel, de valamilyen szinten én a sajátomnak tekintem a kórházakat, ha már bennük fekszem, hisz elvégre fizetem a betegbiztosításom. Öregem, amilyen betegek egy ilyen műintézményben megfordulnak: cső lóg ki a szájából, az orrából, a cigi miatt érszűkületes lett és amputálni kellett már mindkét lábát, de tovább szívja a bagót. Hiányzik a fogsora, csak mutatóban van egy-két foga. A fél arcát feltépte egy bicikli kézifékének a karja. Brr, ne kerülj be ilyen helyre, inkább vigyázz magadra! 

Na, szóval, eljött a műtét napja. Le kellett vetkőzni alsógatyára. Pizsamában nem visznek a műtőbe, még összevérezed a drága kórházi göncöt! Persze, az asszisztens és az aneszteziológus egy bombázó, és ráadásnak nő, mielőtt valami másra gondolnál. Bevittek a műtőbe és felfektettek arra a 16 fokos rozsdamentes acélasztalra. Majd befagyott a seggem! Az aneszteziológus fölém hajolt - csak arra emlékszem, hogy szőke volt - és a kézfejembe döfött egy tűt. Meg is küzdött vele rendesen, mert nehezen szúrta át a bőröm. Megtudakolta, hogy mitől ilyen kemény - nem az Teee - a kézfejemen a bőr. Én meg közöltem vele, hogy: 
- Biztosan a falmá… És már aludtam is. - Mennyire megmaradnak az emberben bizonyos részletek. A következő félig tudatos emlékem, hogy baromira fázok, és valaki a karjaiban tart. Aztán egy másik emlék: hangok, hogy hozzanak egy másik paplant. Aztán az, hogy belebugyolálnak, majd egy ideig semmi. Nagy nehezen kezdek magamhoz térni, beszélni nem tudok, egy néger a paplannyi ajkaimat megirigyelhetné. Ketten vagyunk egy kórteremben, egy kiemelten kétágyas kórteremben. A francba, de rohadt fehér itt minden! Miért vagyok ilyen kába? Jesszum, mekkora a szám, hogy fogok így fogat mosni? De jó feküdni! Ezek után visszaaludtam, és csak később ébredtem újra. Változás nem sok volt, a szám ugyanakkora, tű a kézfejemben, én meg az ágyban, párnák közt, meg paplanba bugyolálva. A szobatársam egy egyetemi tanár, matematikát oktat. Micsoda véletlenek, tanár tanár hátán. Kaptam tőle egy füzetet, abba írtam a mondanivalómat, úgy beszélgettünk. A dokiktól később megtudtam, hogy négy és fél órát voltam odabent. A szájpadlásomat, a felsőt levágták, és ott mentek be. Kivették a bérlőmet, egy daganatot, amit elküldtek szövettanra. Az egészet sikerült egybe lefejteniük a húsról, és még nem nőtt bele a homloküregbe, csak a jobb arcüreget szemelte ki magának. A szájpadlás egy részét a jobb oldalon szétroncsolta, ezért majd acéllemezzel kell helyettesíteni a hiányzó részt. - A lemezem azóta megvan. Teljesen olyan, mintha Cyberpunkos beültetés lenne :o) - 

A szájpadot visszavarrták a helyére, lehet, pár érzőideg megsérült - mondták - nem fog működni. - Ez a jóslat nem jött be, tudok csókolózni, és érzem is :o) - 

Várjuk meg a szövettani eredményt, akkor kiderül, hogyan tovább. Ha minden visszahúzódik, begyógyul, kívülről nem lesz észrevehető a műtéti beavatkozás. - Ez egy kicsit megnyugtatott. - Rengeteget pihentem, mert a szövettan két héttel későbbre ígérte az eredményt. Kedvesem amikor csak tehette, feljött hozzám, és bátorított, ott ült az ágyam mellett, fogta a kezem és mosolygott. Hozott képeket Micimackóról, Malackáról, Tigrisről, meg Fülesről, amiket kiragasztgattam az ágyam fölé. Édesanyám és a családom megtalálta azt a készítményt, amitől megerősödtem. Mondhatni azt, hogy az egész osztály kedvence lettem, habár pimaszkodni nem igen tudtam, beszélni is csak artikulátlanul. A naponta ismétlődő jód ízű tamponálásokkal nem fárasztalak, nem valami kellemes élmény. 

Útjára indult a „Fém-szájpadot Mr. G-nek” projekt. A fogklinika csak pár saroknyira feküdt a kórháztól, ahová egy fiatal doktornő kísért át, aki előtt tartanom kellett magam, bárhogyan is szédültem. Bazi kellemetlenül éreztem magam, amikor először emberek közé kellett mennem hiányosan, még ha nem is látták rajtam. Minden haladt lassacskán a maga útján, kezdtem beleszokni a kórházi életbe. 
Aztán egy nap Tanár úr hivatott. 
- Mr. G rossz hírem van. A daganat, amit kiszedtünk, nem volt jóindulatú! 
Bambán néztem rá, és nem tudtam, hogy mi van, pedig elmondta ezt az eshetőséget is nekem. 
- Hogy érti azt, hogy nem volt jóindulatú?! 
- Mr. G, magának rákja volt!! 
- Micsodám?! Rákom? De az nem lehet, csak huszonhét éves vagyok! 
-Nem kell pánikba esni, minden rendben lesz - mint mondtam - ki tudtuk szedni egészben mindet. 
Könnyen beszél, nem neki volt a fejében az a dög. 
- Egy kicsit még élvezi a vendégszeretetünket, amíg el nem készül a protézise. Ez körülbelül 2-3 nap. Ezután kap egy beutalót sugárkezelésre, ahol eldöntik, szüksége van-e kemoterápiára. 

Csak bólintani tudtam, majd gyengéden kiterelt az irodából, és visszakísértetett az ágyamhoz. Azt sem tudtam, mihez kezdjek. RÁK. Szaknyelven olyan rosszindulatú daganat, ami lassan felzabálja a többi sejtedet, és belefullaszt saját magába. Ahol megtelepszik, ott minden elhal, megszűnik működni. A rohadt életbe, nem lehetek rákos! Ez biztos csak valami tévedés, összekeverték a mintákat, vagy mit tudom én. De megmondta a Doki, ez van, ezt kell szeretni, le van írva fehéren-feketén. Mr. G, öregem, te bizony rákos vagy. Ez tényállás! 
Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem zuhantam össze, és nem érintett meg a kaszás nevetésének a szele. Volt, amikor vele álmodtam, hogy áll fölöttem és méreget. Ott lebeg az ágy fejrészénél egy fekete, tépett szerzetesi csuha, ami a földet sepri, és a kámzsa belsejében nem látsz semmit. Ennek ellenére tudod, hogy figyel, és Ő az. Miért kaszával képzeljük el? - Máig nem tudom. Szerintem, van egy bazinagy kódexe, amiben áthúzza az éppen aktuális nevet, fekete lúdtollal. 
Néhányan elég sokat látogattak, és piszkáltak, nem hagytak békét. 
Nu, ezek után Kedvesemnek hála és a családomnak, sikerült lelket pofozniuk belém, felszítani a küzdőszenvedélyemet. 
Azért sem adom fel te rohadék! Egy daganat nem fog engem taccsra vágni! Fel fogok állni, élni fogok! Majd én megmutatom neked! 
A pótlás elkészült, eljártam a sugárkezelésekre. Kiderült, nincs szükségem kemoterápiára. A kezelés két hónapig tartott, minden áldott nap, a hétvégéket kivéve. 

Mr. G megkapta a sugáradagját rendesen. Olyan hányingerei voltak, és annyira legyengült, hogy majdnem feladta. Fogyott vagy 15 kg-ot, illetve majdnem 20-at. Csont és bőr, kész Auschwitzi menekült. Aztán lépésről lépésre talpra állt, főleg Kedvesének köszönhetően. Rátalált pár régi, és jónéhány új barátra. A mai napig küzd és harcol, remélem, soha nem adja fel! Vannak, akik kedvelik, és van, aki szereti nagyon. 
Azt kérded, hogy van-e ennek a történetnek csattanója vagy tanulsága? Nem tudom, ezt döntsd el magad! Majd ha úgy 50-60 év múlva visszatekintek, én is levonom a saját tanulságaimat.