NNCL750-3F2v1.0

NEMERE ISTVÁN

Új
titkok
könyve

Magyar Eszperantó Szövetség
Budapest, 1987

Szaklektor: Trethon Judit
Borítóterv: Bánki Judit
ISBN 963 571 184 0
Kiadja a Magyar Eszperantó Szövetség
Felelős kiadó: Princz Oszkár
Felelős szerkesztő: Benczik Vilmos
Szedte a Magyar Eszperantó Szövetség Sokszorosító Üzeme
MÉSZ 87-0012

“A számunkra “túl" fejlett (ide-
gen) technikát törvényszerűen
csodának, mágikusnak tartjuk."
A. Clarke

AZONOSÍTATLAN OBJEKTUMOK
MINDEN MENNYISÉGBEN

RÖVID BEVEZETÉS

A Titkok könyve megjelenése óta mintha kissé megváltozott
volna nálunk az UFO-kkal és egyéb, egyelőre megmagyaráz-
hatatlan jelenségekkel kapcsolatos hozzáállás. Már elő-elő-
fordul, hogy hírközlő eszközeink objektíven, a korábban
szokásos gunyoros-tagadó kommentárok nélkül közölnek
ilyen eseményeket. Példa erre az a rádióhír, amely szerint
1986 januárjában Zágráb felett öt ovális alakú, kötelékben
repülő ismeretlen eredetű tárgyat láttak (1), vagy ugyanen-
nek a megfigyelésnek a sajtóban közölt változata (2). Ezek
a hírek is rendre megkapják a maguk fricskázó glosszáit,
de tény, hogy örvendetes javulásról beszélhetünk e téren.
Persze azért előfordult, hogy a TV-híradóban közölt UFO-
hír után azonnal olyan műsorhoz invitálták a téma iránt
érdeklődő nézőket, amely az UFO-k létét tagadta... De hát
nem mehet minden azonnal jól és tökéletesen.
Az is tény, hogy ezen a téren a többi szocialista ország
már régen megelőzött bennünket, ám ott sem ment ez
könnyen. Ne titkoljuk: a földgolyónak körülbelül az egyhar-
madán az UFO-ügyet sokáig nem “tálalták" úgy, ahogyan
kellett volna, ahogy arra ez az érdekes témakör rászolgált.
Lássuk, mit ír erről Lucjan Znicz, aki az elmúlt évtizedben
5

több, Lengyelországban kiadott könyvet írt az UFO-król:
“Szerencsére nem voltunk olyan rossz helyzetben, mint
a Kínai Nagy Fal mögött élők; ők csak sok évvel később
tudták meg, hogy az amerikai űrhajósok leszálltak a Hol-
don. A rejtélyes, olykor egyenesen sokkoló hatású UFO-meg-
figyelések hírei minden korlátozás ellenére azért időnként
beszivárogtak a mi hírközlő eszközeinkbe is. Gyakran
persze megcsonkítva, elferdítve, érthetetlenül. Sőt, nemegy-
szer olyan formában közölték őket, mintha a jelenség a
kapitalista társadalmak hisztériája, sőt az ottani kormá-
nyoknak a szocialista országok ellen irányuló ideológiai
diverziója lenne." (3)
Mivel tehát ez a korszak elmúlott, folytassuk az UFO-
król szóló fejtegetéseinket ott, ahol a Titkok könyvében
abbahagytuk. Ezúttal az eseményeket, jelenségeket, fejlemé-
nyeket és gondolatokat igyekeztem rövid, egymástól jól
elválasztható kis fejezetekbe tömöríteni.

1. A NAGY RIADALMAK KORA

UFO-ügyben az 1952-es év különlegesnek számított. Akkori-
ban a Föld sok táján, de főképpen néhány iparilag fejlett
állam fölött olykor valóságos “repülő csészealj-invázió"
volt megfigyelhető. Ezek egy jelentős százalékát persze
nyugodtan írhatjuk a túlhajtott fantázia, vagy/és az egysze-
rű tévedések stb. számlájára. Lássuk hát, mi is történt
valójában.
1952. július 19-én szombaton Washington, az USA fővá-
rosa fölött és környékén a szokásos csökkentett légiforga-
lomra lehetett számítani. Az ARTC-ben (Air Route Traffic
Control » “Légiutak Forgalmi Ellenőrzése" vagy inkább:
Légiközlckedési Ellenőrzés) röviddel éjfél előtt hét radarfi-
gyelő volt szolgálatban. A légiforgalom a várakozásnak
megfelelően igen lanyha volt, és senki sem számított annak
hirtelen fokozódására. Ám egyszer csak... 23 óra 40 perckor
a radarernyőkön váratlanul több fényes pont jelent meg.
Hét “repülőgép" közeledett, 160-210 km-es sebességgel.
Aztán közülük kettő egyetlen szempillantás alatt átszágul-
6
dott az egész radarernyőn! James Ritchy, Ed Nugent és
James Copeland radarosok ilyesmit még soha életükben
nem láttak, kiáltozva hívták fel egymás figyelmét a meg-
döbbentő jelenségre. Főnökük, Harry G. Barnes is odajött;
azt már tudták, hogy az így mozgó objektumok biztosan
nem repülőgépek. Akkor hát mik lehetnek? Először termé-
szetesen arra gyanakodtak, hogy a radarkészülékekkel van
baj; de a gyorsan riasztott szakember megvizsgálta a készü-
lékeket és elvetette ezt a lehetőséget.
Barnes a washingtoni National Airportot hívta; ott már
tudtak a dologról, az ő radarjaik is mutatták a rejtélyes
objektumokat. Howard Cocklin és  Joe Zacko kezdettől
figyelték a pontokat, sőt, amikor az a kettő átszáguldott az
ernyőn, sikerült hozzávetőlegesen felbecsülni a sebességü-
ket. Hihetetlen szám jött ki: óránként 700 mérföld, vagyis
több mint 1120 kilométer! (1952-ben vagyunk, ne feledjük...)
A radarosok akkor már úgy vélték, Washington veszély-
ben van. Úgy döntöttek, értesitik a főváros védelmével
megbízott Andrews légitámaszpontot. De már erre sem volt
szükség; az  ottani radarosok  is döbbenten figyelték a
látványt. Volt is mit nézni! A közismert tiltó rendelkezése-
ket figyelmen kívül hagyva a “pontok" egyre-másra “ráre-
pültek" a Capitoliumra és a Fehér Házra, az elnök székhe-
lyére is. Azonfelül – mint a megfigyelők később közölték
– az objektumok lassú repülésből villámgyorsan át-átmen-
tek 700 mérföldes sebességbe, hogy aztán fékezés nélkül
hirtelen megtorpanjanak a levegőben, majd elinduljanak
vissza, az ellenkező irányba. Így természetes voltukat (hogy
meteorok lennének) azonnal kizárhatták.
A helyzet eléggé kritikusnak látszott. Ne felejtsük el: a
világ a hidegháború legvadabb éveiben járt akkor, Ameri-
kában sokan tartottak “ellenséges támadástól". És ilyen
közhangulat idején egy szombat éjjel az USA fővárosa
fölött szabadon és büntetlenül cikáznak valamilyen idegen
szerkezetek, amelyek  műszaki paramétereikkel  ráadásul
felül is múlják a modern hazai haditechnika összes lehetősé-
gét?... A “légitámadás" több mint egy órán át tartott és a
“Föld" még nem reagált. (4) Végre éjjel 01 óra 45 perckor
történt valami. A National Airportról – mint a kevés éjjel
7

induló gép egyike – felszállt a Pittsburg-Detroit felé tartó
807-es járat gépe. Amikor Washington és Martinsburg kö-
zött repült, Pierman kapitányt, a gép vezetőjét megkérdez-
ték a földről, nem lát-e valami szokatlant? “Válaszul a
kapitány jelentette, hogy hét furcsa objektumot lát. Utasí-
tották, figyelje tovább a tárgyakat. Mind a hét még a földi
atmoszférában tartózkodott, közülük kettő meredeken fel-
felé haladt, két másik hamarosan követte őket, míg a többi
három vízszintesen repült."(5) Pierman kapitány körülbelül
12 teljes percig szemlélhette az objektumokat, amelyek
aztán – ahogyan azt később a sajtónak adott nyilatkozatá-
ban közölte – 3-5 másodperc alatt száguldottak el, ami
szintén rendkívüli gyorsaságukra vall. A szemtanú, akárho-
gyan is csűrjük-csavarjuk a dolgot, bizony szakember volt.
Határozottan kijelentette: 1) Sok hullócsillagot volt alkal-
ma megfigyelni pályafutása során, de ezek nem azok
voltak; 2) Biztos, hogy nem repülőgépek voltak; 3) Fényük
erősebb volt, mint a legfényesebb csillagoké, amelyek
akkor és ott láthatók voltak az égen.
De nem csak ő látta őket. A 610-es repülőjárat személy-
zete – ez az utasszállítógép Washington irányába tartott –
pirkadat előtt rádión jelentette, hogy a Virginia állambeli
Herndon térségéből egészen Washingtonig “üldözték" gépü-
ket valamilyen fényes objektumok. A furcsa “hajsza" csak
akkor ért véget, amikor a gép mindössze négy mérföldre
volt a washingtoni National Airporttól és már leszálláshoz
készülődött. Ennek különben a helybeli radarmegfigyelők
is tanúi lehettek az utolsó percekben.
A polgári repülésügy felelősei ekkor attól tartottak: ha
ellenőrizhetetlen tárgyak mozognak a polgári járatok útvo-
nalain, az roppant balesetveszélyes dolog. Újabb sürgetés
ment az Andrews légitámaszpontra, de lám, milyen furcsa
a helyzet: a támaszpontról nem szállt fel egyetlen vadász-
gép sem, ellenkezőleg: egy UFO lebegett pontosan az And-
rews Air Force Basc fölött... Ez már szinte provokáció! A
polgári repülőterek és az ARTC aznap éjjel harmadszor
kértek katonai beavatkozást. A támaszpont radarszemélyze-
te előjött helyiségeiből és szabad szemmel is látta a “fölöt-
tük lebegő hatalmas narancsszínű gömböt". Végre elfogyott
8
a légierő (semmivel sem indokölt) türelme. De akkor is
állítólag csupán egyetlen F-94-es vadászgépet küldtek ki,
és  mire  az a  helyszínre ért, az  ismeretlen  objektumok eltűntek.
De ezzel  korántsem volt vége a dolognak. Néhány
napig a sajtó sokat emlegette a dolgot. Aztán egy héttel
később, szombatról (július 26-ról 27-re) vasárnapra virradó-
ra éjszaka ismét feltűntek az UFO-k. Ezúttal már este 21
óra 08 perckor bukkantak fel első ízben a radarernyőkön.
Előbb négy, aztán tizenkét objektum repdesett Washington
környékén. A különböző források adatai eltérnek egymás-
tól, de amennyire hinni lehet a hírügynökségek tárgyilagos-
ságra törekvő jelentéseinek (6), az objektumok a Washing-
ton, Herndon  (Virginia) és az Andrews légitámaszpont
alkotta háromszögben, repdestek. Ismét minden környékbeli
repülőtér és katonai támaszpont radarján láthatták őket.
23.30 körül öt elég jól meghatározott és bemért célpont
ellen ismét vadászgépeket kértek. De a New Castle-i kato-
nai repülőtérről csak éjfél felé szállt fel két F-94-cs. Nem
világos, mivel magyarázható a légierő folytonos, több órás
késése. Ha tényleg oly “háborús" (hidegháborús?) volt a
hangulat, úgy az lett volna természetes, ha a vadászgépek
a riasztást követően perceken belül a levegőbe emelkednek.
De nem így történt. A légierőt később faggató újságírók-
nak olyan benyomásuk támadt: a fegyvernem mintha nem
túl szívesen nyilatkozna a dologról... Mindenesetre a vadász-
gépek sorozatos késése feltűnt a vezető amerikai sajtónak
is. (7) Amikor a légierő már nagyon sarokba szorítva
érezte magát, az adott helyzetben a lehető legostobább
kiutat választotta. Hivatalos közleményt adtak a sajtónak,
ebben beismerték, hogy vadászgépek több órás késéssel
vettek részt az akcióban, de ennek oka az, hogy “a Nation-
al Airport radarfigyelő szolgálata nem a Pentagon vezérka-
ri ügyeletének, hanem egy pennsylvaniai légierő-központ-
nak továbbította adatait". Nem csoda, hogy Washington
lakossága még az éjszaka folyamán előbb értesült az UFO-
“légitámadásról", mintsem a védelmére hivatott hadsereg
felelős beosztású tisztjei... A Pentagonban az illetékesek a
főváros felett száguldozó objektumokról... a hozzájuk tele-
9

fonáló, nyilatkozatokat kérő újságíróktól értesültek! Azon
az éjszakán különben végre – hála a sajtó riasztásának –
felelős személyek időben kiértek a National Airportra és
saját szemükkel láthatták a radarernyőkön az UFO-kat.
Köztük volt Dewey Fournet őrnagy, aki a Pentagon és a
Project Blue Book, a US Air Force kutató bizottsága
(UFO-kutató bizottság) közti összekötő volt; továbbá Hol-
combe hadnagy, az Air Force Directorate of Intelligence
(a légierő felderítőszolgálata) elektronikai tanácsadója,
valamint az USA légierejének sajtófőnöke, Albert M. Chop.
Hallották a startoló vadászgépek pilótáinak rádióbeszélgeté-
seit is. Mert végre – csodák csodája! – elindultak a
vadászok. A jelenlévő újságírók és fotósok őrjöngtek örö-
mükben. Egy perc múlva – felháborodásukban... Ugyanis
a döntő percben a légierőtől érkezett parancsra a sajtó
összes képviselőjét erővel eltávolították a repülőtérről!
Az indoklás? Az, hogy “az irányítótorony és a pilóták
beszélgetéseiben harcászati kódokat használnak, ezeket
kívülállók nem hallhatják". Kérdés persze, hogy valóban
ez volt-e az igazi ok? Hiszen a rádióamatőrök már akkor is
lehallgatták ezeket a “szigorúan titkos" beszélgetéseket. A
másik, nem kevésbé fontos kérdés: lehet, hogy a sajtót
máskor, máshonnan is eltávolították? Esetleg jóval egyes
események előtt, vagy félrevezették őket úgy, hogy azt
képviselői nem is vették észre?
A légierő másnap sajtóközleményt adott ki, ebből kide-
rül, hogy bár az egyik gép pilótája jelentette: négy mérföld-
nyire maga előtt látja az egyik fénylő objektumot – azt
nem érte utol. Mellesleg akkor az összes UFO elszáguldott,
eltűnt a radarernyőkről, hát a vadászgépek is visszatértek
a Földre.
Ám alig szálltak le– az összes radaron ismét feltűntek
a rejtélyes fénypontok. Ismét hívták a vadászgépeket. Az
egyik igen gyorsan megérkezett, a pilótának sikerült is
“vizuális kapcsolatot létesítenie a céltárggyal" – magyarul:
szabad szemmel is meglátta az UFO-t. Az UFO fényei
ekkor hirtelen kialudtak, de a pilóta saját radarján még
látta a célt. Ám akkor az objektum hihetetlen sebességre
“kapcsolt" és eltűnt mind a pilóta, mind a földi radarok hatóköréből.
10
A vadászgépek azon az éjszakán még harmadszor is
felszálltak, mert a radarokon újra megjelentek a fénylő
pontok. Ezúttal északon. Később az egyik vadászpilóta,
név szerint William Patterson hadnagy, a következőket
vallotta: “Igyekeztem 300 méternél közelebb kerülni vala-
melyik égi vándorhoz, de a földi radarkezelők hol erre,
hol arra irányítottak. Sok fényes pontot láttam. A gépem
által elérhető legnagyobb sebességgel repültem, de egyiket
sem értem utol. Végre megértettem, hogy nincs semmi
esélyem. Akkor egy újabb objektumra vezettek rá. Egy
körülbelül 10 mérföldre lévő objektumot jelöltek ki újabb
célnak. De amikor két mérföldre megközelítettem, hirtelen
elvesztettem vele a vizuális kapcsolatot."
Azon az éjszakán a vadászgépek összesen két és fél
órán át repdestek Washington fölött anélkül, hogy a rejté-
lyes UFO-kat egyszer is megközelíthették, vagy bármi
eredménnyel dicsekedhettek volna. A sajtó ezután persze
kiélhette magát, a légierő tehetetlenségét ecsetelte, az pedig
a kulisszák mögött próbálta elcsitítani a dolgokat. Az US
Air Force (az Egyesült Államok légiereje) illetékesei attól
tartottak, a sajtó pánikot kelt a társadalomban.
Valójában nem csupán erről a két éjszakáról volt szó.
1952 júliusában mondhatni “tömegesen" bukkantak fel az
UFO-k Amerika egén. Már július l-jén Boston fölött 19.30-
kor szemtanúk láttak egy UFO-t, amit két F-94-es vadász-
gép üldözött. Az egyik szemtanú maga is a légierő százado-
sa volt. (8) Ugyanazon a napon egy SCR-584 típusú radarké-
szülékkel a New Jersey állambeli Forth Monmouthban
tizenöten láttak két UFO-t, ezek teljes öt percig voltak a
radarernyőkön, körülbelül 15 ezer méteres magasságban
repültek. Sőt, aznap egy harmadik csoport – a száz fő
tanú között volt egy egyetemi fizika professzor is  – látott egy
másik UFO-t.
Július 2-án Utah fölött szállt el egy UFO, amit a
hadsereg egy törzsőrmestere, Delbert C. Newhouse amatőr-
filmre is vett.
Július 10-én a National Airlines repülőtársaság pilótái
Virginia állam fölött láttak UFO-t.
11

Július 12-én Chicagóban egész tömeg – köztük egy
repülési meteorológiai szakértő, aki a hadseregnek dolgo-
zott – figyelt meg egy “nagy kerek tárgyat, körülötte apró
fényes pontokkal", az objektum lassan elszállt a város
fölött, majd megállt és visszatért ugyanazon a pályán.
Július 13-án egy polgári gép személyzete figyelt meg
egy UFO-t, közeledtükre az gyorsan felemelkedett és eltűnt
az atmoszféra magasabb rétegeiben.
Július 14-én Washingtontól délre a Pan American légi-
társaság egyik menetrendszerű járatáról láttak hat fénylő
objektumot. Megfigyelték azt is, hogy az objektumok “az
aerodinamika törvényeit teljes mértékben áthágva" repül-
tek, majd még két másik UFO is csatlakozott hozzájuk. (9)
Július 16-án 0 óra 21 perckor két szemtanú (az egyik
13 éves gyakorlattal rendelkező repülőgép tervező mérnök,
sőt akkoriban éppen az Amerikai Aeronautikai Tanácsadó
Bizottság tagja, Paul R. Hill) Virginia állam Hampton
városa fölött figyelt meg borostyánszínű fényeket kibocsá-
tó UFO-kat. Kezdetben csak kettőt láttak, ezek kb. 500
mérföldes (800 km-es) sebességgel jöttek dél felől, majd
lassítottak és irányt változtattak. Egymás körül keringtek,
azután Virginia Beach felől felbukkant egy harmadik
UFO is és csatlakozott hozzájuk. Ezt követően a James-fo-
lyótól odarepült egy negyedik is. Erre az egész csoport
ismét kb. 500 mérföldes sebességre “kapcsolt" és elszállt
délre.
Valószínűleg később irányt változtattak, mert Hampton-
tól északra feltehetően ugyanezeket látta később a parti
őrség tengerésze, Shell Alpert, aki Massachuscttsben, Salem
városa fölött fényképezte le az átrepülő négy UFO-t.
Július 18-án Paul Carpentier, az American Airlines
pilótája és gépe teljes legénysége közölte: a Colorado állam-
beli Denver közelében három UFO-t láttak, “amelyek
repülés közben egyetlen szempillantás alatt 180 fokos
irányváltoztatást hajtottak végre". Ugyanazon a napon a
Patrick légitámaszponton szolgálatot teljesítő hat személy
(köztük két meteorológiai tiszt) látott a bázis fölött elrepül-
ni négy fényes tárgyat. A már említett “washingtoni légitá-
madást" megelőző éjszakán pedig  a  New York  Times
12
vonatkozó cikkei szerint 22 óra 15 perckor Staten Island
fölött szemtanúk több, V-alakzatban teljesen csendben
repülő öt UFO-t figyeltek meg.
Különben a július 26-i  “washingtoni csata" idején
mások másutt is láttak UFO-kat. A National Airlines egy
pilótája jelentette: két fényt látott, de amikor gépe köze-
lebb ért, hirtelen eltűntek. Az United Airlines egy pilótája
Herndontól 7mérföldre délre 400 méter magasan látott
szokatlan fényeket. A CAA légitársaság pilótája Belltsville-
től délnyugatra előbb kékes színű, később az Andrews
támaszpont közelében öt további fehér fénypontot tapasz-
talt.  Ugyanakkor a  kontinensnyi ország túlsó végén a
légvédelmi   parancsnokság   műszereivel   felfedezett   egy
ismeretlen repülő objektumot és kiküldött ellene egy vadász-
gépet. Ám az az UFO sokáig pontosan olyan távolságban
repült a géptől, hogy az ne használhassa ellene fedélzeti
fegyvereit – “mintha jól ismerte volna azok hatótávolsá-
gát". (10)
Valahogy az összes jelenséget és eseményt meg kellett
magyarázni az embereknek. Az illetékesek sokáig töpreng-
tek, mit is találjanak ki, végül eléggé szerencsétlen megol-
dást választottak. A szokásos “magyarázatok" – meteoroló-
giai léggömb, érzékcsalódás stb. – nem jöhettek szóba, hát
egy hasonlóan tarthatatlan álláspontban egyeztek meg: az
összes júliusi UFO-t a levegő egyes rétegeinek egyenlőtlen
felmelegedéséből eredő optikai csalódásnak nevezték, amely
a radarernyőkön jön létre... És ezt többek között tudomá-
nyos  ismeretterjesztő  folyóiratokban  is  próbálták elhitetni     
(11).  A már említett Albert M.  Chop felháborodottan
nyilatkozta a Daily News riporterének, hogy “ő is látott
saját szemével a radarernyőkön ilyen objektumokat és
azok  semmiképpen  sem lehettek, radar-délibábok  már
csak azért sem, mert olyan is akadt köztük, amelyik az öt
üldöző sugárhajtású vadászgép elől menekült 5000 mérföl-
des (több mint 8000 kilométeres) óránkénti sebességgel,
majd hirtelen fordulatokat végzett, amire semmiféle földi
mérnökök által épített szerkezet nem lenne képes."
Én hadd tegyem itt hozzá: az érzékcsalódások még
kevésbé...
13

Epilógus: jóval később, pontosabban 1960. február 22-én
késő éjszaka az amerikai televízió egy dokumentumfilmet
sugárzott. Témája: a Pentagon vizsgálata az 1952-es két
“washingoni csata" és egyáltalán az UFO-k ügyében. A
vizsgálat ezzel a meglepő (és tulajdonképpen hivatalos
helyről első ízben ilyen kereken elhangzott) mondattal ért
véget:
“A Nemzetvédelmi Minisztérium hivatalos információ-
ja szerint egyáltalán nem kétséges, hogy az UFO-k létez-
nek, hogy értelmes legénység irányítja őket és azok a
Földön kívülről származnak."

2. A VILÁGON MÁSUTT IS...

India, Új-Delhi. 1951. március 15-én a repülőtér fölött
jelent meg egy kb. 30 méter hosszú szerkezet. Körülbelül
1500 méter magasan 3000 km/óra sebességgel repült. Ami-
kor vadászgépeket küldtek utánuk, felfelé eltűnt.
De még háromszor megjelent (ha ugyanaz volt?) az
indiai főváros felett: 1951. március végén, novemberben és
decemberben. Minden alkalommal 1500 méter magasságban,
de már jóval lassabban (kb. 700 km/óra). A minduntalan
ellene küldött vadászgépek elől elrepült.
Spanyolország. 1967. november 4-én a két ország közti
katonai egyezmény keretében négy portugál vadászgép
gyakorlatozott a spanyol légtérben, Granada és Córdoba
között. Vezetőjük Lcmcs Fcrrcira pilóta-százados volt. Gra-
nada környékén egy több színt kibocsátó UFO-val találkoz-
tak, amely látszólag egy helyben lebegett, majd az elhaladó
gépek nyomába eredt. A fura “üldözés" körülbelül 40
percig tartott, közben az UFO a gépek közé is berepült: a
pilóták gépfegyverből tüzet nyitottak rá, erre eltűnt. A
portugál légierő parancsnoksága közleményt adott ki az
esetről és beismerte: az “üldözés" alatt alig lehetett a
Földről rádiókapcsolatot teremteni a gépekkel, a légtérben
erős elektromágneses zavarok voltak. A térerősség- változá-
sokat ugyanakkor a coimbrai egyetem szakemberei is meg-
állapították.
14
Kanada, Ontario állam, North Bay. 1952. április 17-én
22 óra tájban két egymástól független nagy csoport személy
látott erős fényt kibocsátó kerek tárgyat, ez hosszabb ideig
hol felemelkedett, hol alább ereszkedett. (12)
1952. április 24-én Ottawában láttak UFO-t.
1952. április 29. Toronto. Mindössze hat másodperc
alatt 50-60 tárgy süvített el a város fölött, szabályos
V-alakban, igen magasan.
1952. április 30. Vancouver 22 óra 20 perckor egy nagy
kék fényű tárgy szállt a város fölé. Kezdetben kerek volt,
aztán kúp alakú lett és délnyugatra eltűnt.
Szovjetunió. A Karéliai ASZSZK fővárosa, Petroza-
vodszk lakóit ugyancsak meglepte az 1977. szeptember
20-án bekövetkezett esemény. Hajnali 4 óra körül az égen
váratlanul egy lüktető fényt kibocsátó hatalmas gömb
jelent meg. Lassan közeledett a városhoz, majd lelapult,
mozdulatlanul függött a levegőben, rengeteg apró kis fényt
bocsátott ki magából. Egy idő után fényes fénykörökké
alakult a látvány és az Onyega-tó felé haladt, amely fölöt
akkor szürke felhő terpeszkedett. A felhőben félkör alakú,
középtájon élénkvörös, szélein fehér nyílás támadt.  A
szemtanúk szerint a jelenség 10-12 percig tartott. J. Gro-
mov, a petrozavodszki hidrometcorológiai állomás igazgató-
ja kijelentette a TASZSZ hírügynökség tudósítójának, hogy
Karéliában a megfigyelők eddig még sohasem láttak ilyen
jelenséget. Azt is tudjuk – tette hozzá Gromov –, hogy
ebben az időpontban semmiféle műszaki kísérletet nem
végeztek. (13)
Észak-Európa: az NSZK északi részen, Dániában, Svéd-
országban és Lengyelországban 1952 szeptemberében fran-
cia sajtójelentések szerint láttak többször is fénylő korong
szivar és gömb alakú repülő tárgyakat.
Lengyelország: 1953. július 31. Északnyugaton, közel az
NDK határához, a Wolin-szigetcn este 19 órakor hét szemta-
15

nű (öt lengyel és két német) látott egy kb. 22 méter
átmérőjű korong alakú tárgyat, amely a levegőből leszállt,
pár percig a talajon állt (vagy közvetlenül fölötte lebegett),
azután nagy sebességgel elszállt. Lengyelországból különben
legalább tíz megfigyelésről tudunk a hetvenes évek végéig
és körülbelül ugyanannyiról a nyolcvanas évekből. A meg-
figyelők gyakran pilóták voltak. Ezeket az állami sajtó
közölte, sőt tudósok is vizsgálták a jelenségeket, némelyik-
nek leírása könyv alakban is megjelent.
Olaszország. Sok magyar turista ismeri már a római
Fiumicino repülőteret. 1978. november 12-én este a repülés-
irányítók kényelmesen, zavartalanul szép tiszta időben a
toronyból szemlélhették meg azt a nagy, narancsvörös
fényt sugárzó gömböt, amely hosszabb ideig repdesett a
repülőtér közeiében, majd villámgyorsan elszáguldott észak-
ra, az Adria irányába.
Szintén Olaszországban történt, szintén 1978  novemberé-
ben. Campobasso környékén négy UFO-t láttak a szemta-
núk. Az objektumok szivar alakúak voltak és intenzív
narancsvörös fényt árasztottak. Néhány bonyolult repülési
alakzat “bemutatása" után az objektumok eltűntek.
Hasonló jelenségeket ebben az időben több más személy
látott Modena környékén is. Az UFO itt is hosszúkás volt,
de ezüstös fényt árasztott.
Argentína. Ugyancsak 1978. november végén az ország-
ban kétszáz személy jelezte, hogy Santiago del Estero
fölött – ez a helység Buenos Airestől 1200 kilométerre
fekszik – UFO-t látott. A szerkezet éles fényt sugárzott,
hirtelen bukkant fel és előbb egész alacsonyra ereszkedett,
majd meredeken felszállt és eltűnt.
Sokfelé láttak még UFO-kat; helyhiány miatt voltunk
kénytelenek csak e példákra hivatkozni.

3. UFO ÉS HADITECHNIKA

1952. szeptember 21-én két helyen is történt érdekes UFO-
megf igyelés. Ezen a napon egyrészt Marokkó három városa
16
– Tanger, Marrakesh és Casablanca – fölött repültek cl
UFO-k; a fővárosban, Casablancában egyszerre körülbelül
5 ezren látták a látványt. De minket ebben a fejezetben a
másik aznapi esemény érdekel. Ekkor zajlott ugyanis Nagy-
Britannia területén a Bras Grota fedőnevű nagyméretű
NATO-hadgyakorlat. Egy UFO minden jel szerint a légierő
gyakorlataira volt kíváncsi. Többször harci gépek mellé
szegődött és hosszú percekig repült mellettük; a John W.
Kilburn hadnagy által vezetett gépet pedig egészen leszállá-
sáig kísérte. Utána az UFO egy ideig a repülőtér fölött
“függött" mozdulatlanul és saját tengelye körül forgott.
NATO-vadászgépek egy csoportja üldözőbe vette, de ez
csak pár percig tarthatott, ugyanis a La Manche csatorna
fölött az UFO óriási sebességre kapcsolt és egyszerűen
eltűnt a pilóták szeme elől.
1961.január  10. Cape Canaveral, Florida, USA. Az
amerikaiak rakétakilövő állomása. Az Egyesült Államok
hadseregének vezérkara úgy döntött, próbakilövést hajt
végre egy Poláris típusú hadászati rakétával. A kilövés
megtörtént; a Floridától dél felé távolodó rakéta célpontja
az Atlanti óceán déli részén volt. Az egész röppályát
szárazföldi és hajókra telepített ideiglenes radarállomások
figyelték. Már az emelkedési szakaszban valamilyen tárgy
jelent meg a rakéta mellett, amelyet a Cape Canavcralen
később kiadott hivatalos jelentésben “azonosíthatatlan
objektumnak" neveztek. Ez az objektum egy ideig oly
közel repült a rakétához, hogy a megfigyelő berendezések
csupán egyetlen, igen fényes radarnyomot regisztráltak.
Mivel a radarokat úgy állították be, hogy automatikusan
kövessék ezt a fényes jelet – kialakult az a fura helyzet,
hogy amikor a jelek ismét szétváltak, a radarok a fénye-
sebb, erősebb jelet – vagyis az UFO-t követték... Percekkel
később derült csak ki, hogy ennek pályája most már nem
azonos a Poláris kijelölt pályájával. Utána 14 teljes percig
keresték a radarokkal a rakétának az UFO-hoz képest
sokkal gyengébb radarjelét. (14)
1967. március 5-én az észak-dakotai Minőt mellett a
légierő megfigyelő szolgálata egy ismeretlen repülő tárgyat
észlelt. Az UFO jól láthatóan az amerikai stratégiai raké-
17

ták föld alá rejtett silói felé vette az irányt. Pár másodperc-
cel később a minoti légibázison riadót rendeltek el, ugyan-
akkor riasztották a környékbeli légelháritó egységeket is.
Az UFO hamarosan szabad szemmel is látható lett: fénye-
sen csillogó, körülbelül 30 méter átmérőjű korong volt,
középen afféle pilótafülke dudorodott ki belőle. Amikor
az UFO az egyik rakétasilóhoz közelitett, már három
légvédelmi egység katonái irányították rá fegyverüket –
de nem kaptak támadási parancsot. A támaszpont parancs-
nokai szerették volna, ha az UFO leszáll és azt katonai
erővel, sértetlen állapotban kerítik hatalmukba. Ám akkor
az UFO villámgyorsan lefékezte röptét és körülbelül 150
méter magasságban mozdulatlanul lebegve maradt.
A minoti bázis felderítői riasztották a NORAD-ot
(Észak-Amerikai Légvédelmi Parancsnokság). Ám az F-106-
os gépekben ülő készenléti pilóták öt teljes percen át hiába
várták a startparancsot. Amikor viszont a repülő korong
körözni kezdett a rakétarendszer “szíve", a Kilövésirányí-
tó Pont fölött – a vadászgépek végre startparancsot kap-
tak. Ugyanakkor az UFO hirtelen felemelkedett és a
magasban eltűnt. (15)
1977 októberében Olaszországban tartottak NATO-had-
gyakorlatot. Október 27-én egy UFO szállt cl a Cagliari
közelében levő Elmas olasz haditámaszpont fölött, majd
ugyanaz az objektum elszállt Decimomannu NATO-támasz-
pont, aztán a közelben haladó Saratoga amerikai repülőgép-
hordozó hajó fölött is. Az objektum igen alacsonyan,
mindössze 500 méteren repült, sebessége a mérések szerint
926 km/óra volt. Az Elmas-támaszpont légiforgalmi ellenő-
reinek bemérései szerint az éjszakai gyakorlatok során ez
az ismeretlen objektum ezen felül helikoptereket is kísért
ide-oda, miután pedig azok leszálltak, a tárgy “olyan
sebességgel távozott, amely többszörösen meghaladja min-
den jelenleg ismert repülő jármű gyorsaságát". Ezen kívül a
környéken (és a távoli Pisában is) az Elmas-repülőtértől 9
km távolságra és 1500 méter magasan két teljes órán át
megfigyelhető volt egy színeit változtatva lebegő UFO.
Jellemző, hogy az esetről előbb az olasz sajtó (16), ám a
hivatalos olasz hírügynökség csak majdnem két és fél
évvel később számolt be. (17)
18
Mivel tudunk nagyon hasonló esetekről, hát nem írjuk
le őket külön-külön, csupán a helyszíneket és dátumokat.
Más amerikai katonai támaszpontokon is előfordultak ilyen
meglepetésszerű “akciók". 1975. november 7-én a Montana
állambeli Malmstromban tapasztalták a szupertitkos beren-
dezések felett két UFO megjelenését. A NORAD felderítői
később kikérdezték a szemtanúkat és arra a következtetésre
jutottak, hogy a kéttárgy később nagy magasságban “hosz-
szúkás alakú hajófélcséggé kapcsolódott össze..."
Az UFO-k “szemtelen módon" kémlelték ki az amerikai
nukleáris fegyvertár elhelyezkedési pontjait Montana, Mi-
chigan és Maine államok területén –riadóztatta a társadal-
mat 1979 januárjában New York Herold Tribüné. Kár, hogy
főleg kissé elavult, 1975-ös példákat hozott fel, az esetek
ilyen jelentős késéssel jutottak a sajtó tudomására. Ugyan-
akkor a Washington Post még olajat is öntött a tűzre: “Az
amerikai atomfegyverek terén nincs már titok a kozmosz-
ból érkezett jövevények előtt. A katonai elhárítás által
legutóbb rendelkezésre bocsátott anyagokból kiderül, hogy
a  Földre  látogató repülő  csészealjak  utasait  különösen
érdeklik az  amerikai  katonai berendezések. Az általuk
felkeresett objektumokhoz tartozik Lorint (Maine állam),
Wurtsmith (Michigan) és Malmstrom (Montana)... A tanúval-
lomások szerint a rejtélyes tárgyak mozgása a helikoptere-
kére emlékeztet. Ám az üldözésükre küldött repülők soha
nem tudták utolérni őket!"
Ennyit a Washington Postból, amely pedig nem bulvárlap
és szerte a világon igen mértékadónak tartják. Érdemes
persze elgondolkozni azon is, hogy az amerikai katonai
elhárítás négy évig “pihentette" az adatok százait, és csak
akkor hozta őket nyilvánosságra, amikor már amúgy is
kezdtek kiszivárogni. Ám, ha azt hitték c ravasz “pszicholó-
gusok", hogy ennyi idő elteltével az embereket már nem
fogja túlságosan izgatni ez az elavult ügy – hát alaposan
tévedtek. Főleg azért, mert alig pár hónappal később az
elavult ügy ismét feléledt: a támaszpontok fölött megint
feltűntek az  UFO-k. Egy nyugat-európai lap erről így
számol be: “Mára virradó éjjel háborús riadó volt a Michi-
19

gan állambeli Wurtsmith támaszponton; levegőbe emelke-
dett a bázis összes harci gépe, mert pontosan a bunkerek
fölött megjelent egy helikopterre emlékeztető lebegő objek-
tum. De nem helikopter volt; amint az első vadászgép a
levegőbe emelkedett, az ismeretlen eredetű tárgy eltűnt a
radarképernyőkről, olyan sebességgel, amit a világon egyet-
len helikopter sem érhetne el. (18)
Az ismeretlen eredetű tárgyak persze nem korlátozzák
tevékenységüket csak az amerikai haditechnika eredmé-
nyeire.
1976. szeptember 22: két iráni Phantom vadászgép
Teherán és Mehrabad között 1800 méter magasságban egy
kék, vörös és zöld fényeket kibocsátó repülő tárgyat észlelt.
A pilóták természetesen azonnal arra indultak és kellő
közelségbe érve tüzet nyitottak rá. Ám ugyanabban a
pillanatban felmondta a szolgálatot, a gépágyúkat irányító
elektronikus vezérlőrendszer, valamint az összes fedélzeti
műszer. Az UFO biztonságos távolságba ment tőlük, a
repülők berendezései akkor ismét működni kezdtek. A
pilóták már azt hitték, végük – most örömmel folytatták
útjukat... az ellenkező irányba...
Alán Hynek professzor, az 1986 áprilisában elhunyt
legtapasztaltabb UFO-kutató tudós úgy véli: két dolgot
kell itt különválasztanunk, mielőtt abba a hibába esünk,
hogy azt hisszük: az UFO-k különleges érdeklődést tanúsí-
tanak a földi katonai, esetleg kifejezetten nukleáris beren-
dezések iránt. Hynek azt mondja: az egyik dolog az UFO-k
jelenléte, a másik a ... tanúk jelenléte. Lehet –  állítja – 
a rejtélyes  és  nyilván  nem földi eredetű repülő tárgyak
megközelítőleg egyforma gyakorisággal tűnnek fel a Föld
összes területe fölött – de csak ott jegyzik fel ezeket az
eseményeket, ahol az emberek észreveszik őket. Így logikus
– véli Hynek –, hogy sokkal gyakrabban veszik őket
észre ott, ahol az emberek éjjel-nappal “hivatalból" fürké-
szik az eget és a környékét, nemcsak saját szemükkel,
hanem erre a célra igen alkalmas eszközökkel is. (19)
20

4. UFO ÉS POLGÁRI REPÜLÉS

A Titkok könyvében ugyan azt irtuk: az UFO-k mindig
kitérnek a repülőgépek elől, igy kerülik el az összeütközé-
seket, a katasztrófát. De lehet, hogy azért ez nem egészen
így van. Mindenesetre akadnak elgondolkodtató esetek is.
1953. október 19. Az American Airlines DC-6-os gépe
Philadelphiából Washingtonba tartva, a  Conowingo-gát
(Susquchanna-folyó) fölött éjjel 0 óra 10 perckor találko-
zott egy UFO-val. A felhőkből hirtelen előbukkanó teljesen
sötét tárgyat elsőként a másodpilóta vette észre. Mivel úgy
tűnt, hogy a tárgy a négymotoros gép előtt lebeg mozdulat-
lanul,  a   gépet  vezető  J.  L.  Kidd figyelmeztetésképpen
bekapcsolta a DC-6-os fényszóróját. Válaszul az UFO-ról
is vakító fénysugár áradt a repülőre. Kidd hirtelen 3000
méterről 1700-ra ejtette le a gépet. A váratlan és nem is
veszélytelen  manőver  hatására az  utasok  közül  többen
megsérültek. Washingtonban az esetet kivizsgáló Civil Aero-
nautics Board (Polgári Repülésügyi Bizottság) kizárta an-
nak lehetőségét, hogy a DC-6-os útjába egy másik repülő-
gép kerülhetett.
1957.november 3-án este a brazil VARIG légitársaság
C-46-os kétmotoros gépe elindult Pőrto Alegréből Sao Pauló-
ba. Jean V. de Beyssac kapitány csupán 2000 méter maga-
san repült, a felhők fölött. Már november 4-e volt; hajnali
1 óra 30 perc körül balról a gép előtt különös vörös fény
látott a felhők között. Még tréfásan oda is szólt a másodpi-
lótának, hogy talán most végre ők is látnak UFO-t –
amikor a felhőkből egy vörösen ragyogó objektum merült
fel és egyenesen a gép felé tartott. Mielőtt a rémült
Beyssac változtathatott volna a repülési irányon, az idegen
objektum nagyon közel elszáguldott mellettük. A pilótafül-
kében egy pillanatra igen nagy forróságot éreztek a bent
levők, de a műszerek a gépben nem jeleztek tüzet. Ennek
ellenére kiégett a fedélzeti rádióadó, a jobb oldali motor
áramfejlesztője és meghibásodott a robotpilóta is. A pilóta
ebben a helyzetben kénytelen volt visszafordulni, és kény-
szerleszállást végezni Pörto Alegrében.
1976.szeptember 23-án este egy portugál Boeing-707
Lisszabonból indult a dél-afrikai Johannesburgba. Rövid-
21

del a start után csaknem összeütközött egy UFO-val;
szerkezet egyenesen a gép felé tartott. A repülőgép éppen-
csak elérte utazómagasságát, amikor a szürkületben felbuk-
kant a sebesen közeledő, kék színű tárgy. De vörös és fehér
fények is villogtak rajta, és olyan gyorsan jött a repülő
felé, hogy az embereket feltehetően csak a másodpilóta
gyors reflexe mentette meg a pusztulástól, ő ugyanis
azonnal jobbra fordította a gépet. Az UFO balról, igen
közel száguldott el mellettük.
1954. április 14-én az amerikai United Airlines gépe a
193-as járat vonalán, a kaliforniai Long Beach fölött kis
híján ütközött egy UFO-val. A gépet vezető J. M. Schidei
kapitány a váratlanul febukkanó tárgy láttán hirtelen
felfelé rántotta a gépet; egy hollywoodi utas, bizonyos C.
Barber a lábát, az egyik stewardess a bordáit törte. Az eset
1700 méter magasan történt.
E rövid kis fejezethez ismét kénytelen vagyok hozzáten-
ni, hogy nagyon sok hasonló esetből válogattam ki a
fentieket. Nem zárható ki – hogyha az UFO-kon múlik -
talán egyik esetben sem ütköztek volna a földi és az
idegen járművek, az UFO-k talán maguk is elkerülhettél
volna a veszélyt. Lehet, hogy a földi pilóták fölöslegesen
végeztek veszélyes manővereket. De hát ebben sem lehe-
tünk biztosak. Mert a következő fejezet már komorabb
benyomást kelt bennünk.

5. UFO-K ÉS LÉGI KATASZTRÓFÁK

1950. június 23-án röviddel éjfél előtt egy DC-4-es típust
utasszállító gép 50 személlyel a fedélzetén a Michigan
állambeli Benton fölött egy “meredeken repülő tüzes gömb-
bel" ütközött össze (a pilóta utolsó rádiójelentése alapján
tudjuk ezt). Az ütközés következtében a gép egy tóba
zuhant, és azt hiába kutatták át a haditengerészet búvárjai,
egyetlen olyan nagyobb darabját sem találták meg, amely-
nek alapján a rendkívüli katasztrófa okát megállapíthatták
volna.
22
1969. április l-jén reggel 7 óra 44 perckor egy C-118-as
katonai szállítógéppel történt szerencsétlenség. Ez a gép
reggel 6.30-kor indult a Washington állambeli Tacoma
melletti Mc Chord Field katonai légitámaszpontról, fedélze-
tén négy katonai személy tartózkodott. 7.44-kor a gép
Forth Lewis közelében járt, amikor a pilóta a következő
jelentést küldte a földre: “Valami belénk rohant". Pillanat-
nyi csend után a pilóta nemzetközi segélyhívó jelet sugár-
zott az éterbe: “Mayday! Mayday!" Utána még egyszer
hallották a hangját, akkor ezt a meglepő dolgot mondta:
“Ahá, hát ez az!" Ilyen helyzetben az a kis mondat igen furcsavolt.
Többé nem hallották őket; a gép roncsait és a négy
katona holttestét még aznap délelőtt fellelték Forth Lewis
mellett. A támaszpont parancsnoksága által lefolytatott
vizsgálat a környéken a balesetnek több szemtanúját is
megtalálta; ezek egymástól függetlenül azt állították, hogy
a baleset előtt a gép mögött két narancssárga objektum
repült. (Ahá, hát ez az...!)
1973.október  18-án Lawrence J. Coyne kapitány, a
columbusi 316-os katonai egészségügyi alakulat mentőheli-
kopterének pilótája azt a parancsot kapta, hogy gépével
repüljön az Ohio állambeli Clevelandbe, a Hopkins Airport-
ra. Rajta kívül még három személy volt a repülőgépen. 40
perccel a start után, 750 méter magasságban Róbert Yana-
csek  törzsőrmester  (nevét  igy,  magyaros  cs-vel  írják a
források) pillantotta meg a vörös fényben ragyogó UFO-t;
az objektum a látóhatár szélétől mindössze 10 másodperc
alatt felgyorsulva a közelükbe ért. A kapitány, az összeüt-
közést elkerülendő, levitte gépét 500 méterre. A sebesség
ekkor kb. 160 km/óra volt. Az UFO-t jól látták (“szivar
alakú, kb. 18 méter hosszú, fémes szürke test, középen és
elején vörös fényforrással. Hátul zöldes fényt árasztott,
amely reflektorként minden irányban söprögetett fénykévé-
jével, egyszer bevilágította a helikopter belsejét is.") A
helikopter adó-vevője azonnal felmondta a szolgálatot, és...
valami furcsa dolog történt. A gép akkor már csak 450
méter magasságban repült és Coyne kapitány nem is nyúlt
a kormányhoz –ám az UFO mintegy “maga után vonzotta"
a helikoptert 450 méterről 1140 méter magasra – mindösz-
23

sze 2-3 másodperc leforgása alatt! Aztán az UFO eltűnt, a
rádiókapcsolat a gép és a föld között helyreállt, és a
helikopter sikeresen földet ért. (20)

6. UFO ÉS EMBERRABLÁS?

1978. október 28-án – bármennyire is hihetetlennek tetszik
a dolog – feltehetően egy ismeretlen repülő tárgy elrabolt
egy repülőgépet.
A dolog Ausztráliában történt. A mi októberünk ott
szép tavasz; azon a vasárnapon pedig különösen tiszta,
ragyogóan napfényes idő volt. Az ausztrál légierő fiatal,
mindössze húszéves pilótája, a jugoszláv származású Fredc-
rik Valentic Cessna-182-es tipusú egymotoros sportgépével
Mclbourne-ből a körülbelül 200 kilométerre levő King
Island szigetre indult. 18 óra 30-kor startolt és 19.12-kor
rádión közölte a melbourne-i repülőtérrel, hogy Capc Ot-
way fölött van már (Melbournc-től 150 km-re délre) és
1400 méter magasan repül. Ekkor valami történhetett, mert
a pilóta hangja izgatott lett: “Egy repülőgépet látok... Nem,
ez nem repülő mégsem, ez..." Ekkor megszakadt a kapcsolat,
de a melbourne-i repülésirányító torony magnetofonjai
természetesen nem álltak le. Két hosszú perc múlva Valen-
tic ismét megszólalt: “Melbourne! Keletről közeledik hoz-
zám... Egyenesen felém repül... Játszik velem, vagy micso-
da?... Nem tudom felbecsülni az őrületes sebességét... El-
ment mellettem... Azt hiszem, hosszú... négy fénylő pontot
látok... Most jobbról közeledik... Megáll a levegőben!...
Körbe fordulok, de az objektum is fordul velem... Baj van
a motorral..."
E pillanatban Valcntié végleg elhallgatott, de a szalag
még felvett egy zajt, amit a rádió közvetített. Ezt a
szakértők később így írták le: “Hosszú fémes csattanás,
mintha fémfelületek ütköztek volna egymással".
A belgrádi Ilustrovana Politika szerint az újságírók
nyomására Kenneth Williams, a Közlekedési Minisztérium
szóvivője kénytelen volt beismerni, hogy a magnószalagon
ennél több is volt, de Valentic szavainak egy részét nem
24
hozták nyilvánosságra. Sajnos azt már nem sikerült megtud-
ni, hogy a hatóságok mi okból titkosították a szalag egy
részét. És bár azonnal mentőakciót indítottak az eltűnt
Cessna felkutatására, annak a legapróbb darabkáját sem
sikerült fellelni. Másfelöl viszont – és ez legalább olyan
különös! – a fiatal pilóta apja, Guido Valentic évek óta
hiába kérelmezi, hogy fiát ismerjék el halottnak. Ezekre a
hivatalos kérésekre választ sem kap. Így aztán ő maga és
sok forrófejű UFO-mániás meg van győződve: az ausztrál
illetékesek az esettel kapcsolatban olyan információkkal,
vagy  legalábbis alaposnak minősíthető feltételezésekkel
rendelkezhetnek (esetleg éppen a magnószalag titokban
tartott része alapján?), amelyek arra engednek, következtet-
ni, hogy Frederik Valcntié “nem halt meg" “valahol tovább
létezik" és “onnan esetleg még vissza is térhct"(?).
De nem az ausztrál eset volt ez első. 1953. november
23-án estefelé a Michigan állambeli Soo Locks közelében
levő Kinross Air Force Base (légitámaszpont) radarállomá-
sa – amely beosztása szerint az Air Forcc Defencc Com-
mandhoz, vagyis az amerikai légvédelmi parancsnoksághoz
tartozott – a Laké Superior, az Öt Tavak egyike fölött
egy előre be nem jelentett repülő objektumot fedezett fel.
Azonnal riadót rendeltek  el  (ne  feledjük  ismét, ez a
hidegháború idején történt!); a támaszpontról egy F-89-cs
típusú elfogó vadászgép startolt, fedélzetén Félix Moncla
pilótahadnagy és R. Wilson hadnagy, radarkezelő ült. A
földi radarok a célpont közelébe irányították a gépet,
hogy az vizuális kapcsolatot  létesítsen vele és közölje,
honnan származik. A vadászgép több mint 700 km/óra
sebességgel haladt és hamarosan annyira közel került az
ismeretlen repülő tárgyhoz, hogy a Ground Control Intcr-
cept, a földi ellenőrző radar képernyőin a két radarkép
teljesen összeolvadt. A pilótákkal a földről nem tudtak
rádiókapcsolatot létesíteni. A “közös" radarkép mind sebe-
sebben távolodott, majd teljesen eltűnt a képernyőkről. A
radarkezelők arra gyanakodtak (hihettek-e mást?), hogy a
két tárgy összeütközött  a  levegőben,  a repülő roncsai
lezuhanhattak, a pilóták pedig – talán – ejtőernyővel
kiugrottak  és  vagy  a  tóba vagy a szárazföldre estek.
25

Riadóztatták hát a támaszpontot, és még aznap éjjel meg-
kezdődött a mentőakció. Ám sem a földön, sem a vízen,
sem a víz alatt sem találták meg soha többé sem a gépet
vagy annak akár a legkisebb darabját, sem a vadászgép
személyzetét.
Ugyanez történt 1974. március elején az USA egy
másik államában, a déli Új-Mexikóban. Este 21.45-kor
startolt Kirtland támaszpontról egy gép, éjszakai repülést
gyakorolni. A földi radarkezelők hirtelen egy 680 km/óra
sebességgel közeledő objektumot pillantottak meg műszerei-
ken, az egyenesen a géphez repült, a két radarjel összemosó-
dott, majd e fénypont nagy sebességgel eltávolodott. Az
eseményt a Holloman és White Sands légitámaszpontok
radarjain is látták. Az eltűnt gépnek és legénységének
ezúttal sem akadtak nyomára.
A légierők krónikáiban akadnak még ezeknél kevésbé
dokumentált, de eléggé hasonló más esetek is.

7. UFO ÉS TUDOMÁNY

A Titkok könyvében már volt szó arról, miért nem kedveli a
mai ,,hivatalos"(?) tudomány az UFO- kérdést és a hozzá
kapcsolódó problémaköröket. Nyilvánvalóan meg kell érte-
ni azokat a tudósokat is, akik nem csupán valamiféle
“vaskalaposság" miatt ellenzik az ügyet, hanem inkább
azért, mert a dolog számukra valóban megfoghatatlan,
ködös és főleg: mert túl kevés adattal rendelkeznek ahhoz,
hogy a kérdést kutassák, hát inkább eleve lemondanak
róla.
De azért vannak kivételek, igaz, néha negatívak is.
Nézzük végig az alábbi események sorát, és meglátjuk, a
kép nem is olyan homályos, nem zavaros – hisz előfordul,
hogy felelős beosztású tudósok sem titkolják ezzel kapcsola-
tos véleményüket. 1969- ben Moszkvában Seaborg  professzor, az Amerikai Atomenergiai Bizottság elnöke közölte: az Apollo-11-es űrhajó Holdra szállt legénysége a Hold felszínén különös nyomokat talált: ezek szimmetrikusak, akár ha egy jármű nyomai lennének... Csillagászok különben régóta
26
jelzik, hogy a Holdon valamilyen rendkívüli aktivitás  jelei
– pl. fényfelvillanások – tapasztalhatók. (21)
Szintén 1969-ben az American Association for the
Advanccment of the Sience (“Amerikai Tudományfejlesztő
Társaságnak" fordíthatnánk a nevét) Bostonban kétnapos
szimpóziumot rendezett az UFO- problémáról. A jelenlevő
tudósoknak több mint a fele az egész tanácskozás alatt a
legélesebben tiltakozott már az ellen is, hogy a kérdéssel
egyáltalán foglalkozzanak, mert ez “a tudományon belül
tudománytalan eszmék terjedését segítheti elő". Feltehet-
nénk persze a logikus kérdést, hogy mindezek az emberek
– ha ennyire nem akarnak foglalkozni az UFO-val –
miért utaztak cl olykor többezer kilométeres távolságból
Bostonba? Csak azért, hogy közöljék: nem érdekli őket a
probléma? Vagy titokban talán... mégis érdekelte őket?
A “tudománytalan UFO- eszméket" persze nem lehetett
ilyen egyszerűen elintézni. 1971-ben azlndustrial Research
Magaziné áprilisi számában körkérdést intéztek 300 ezer(!)
amerikai tudóshoz. A feltett hét kérdésre mindössze ezren
válaszoltak. Többek között választ vártak tőlük arra, hogy
az UFO-kat valós jelenségnek tartják-e? 54% válasza: igen,
31% nem, 15%-nak nem volt véleménye. “Látott ön is
UFO-t?" 78% nem, 14% látott valamit, “ami lehetett UFO
is" és 8%: igen, amit látott, az teljes bizonyossággal UFO
volt. “Hallott-c ön olyanokról, akik UFO-t láttak?" – 36%
személyesen ismert ilyen személyeket. “Hisz-e ön a Condon-
jelentésben?" 80%: nem! “Ügy véli, az állam közli, a rendel-
kezésre álló UFO-információkat?" – 76%: nem! “Ha az
UFO-k valóban léteznek, ön szerint micsodák?" 35,4%:
nincs véleménye. 32%: a kozmoszból érkezett járművek.
27% természeti jelenség. 5%: amerikai repülő eszközök.
0,6% szovjet technikai eszközök.
Három évvel később a rendkívül intelligens emberek
nemzetközi szövetsége, a MENSA tagjai között is végeztek
egy felmérést. A Mensában nem csak tudósok akadnak, a
rendkívül nagy intclligenciahányadossal rendelkező embe-
rek között vannak feltalálók, menedzserek, műkedvelők és
szakemberek is. A “zsenik" e gyülekezete sok országbaa
igen nagy presztízsnek örvend. Arra a kérdésre, hogy az
27

UFO-k a kozmoszból érkeznek-e, a MENSA tagjainak
kétharmada “igennel" felelt.
Végül ismét egy amerikai, de az egész tudományos
világra jellemző másik közvéleménykutatási eredmény. Ezt
1975 májusában egyetlen ember, a Stanford Egyetem fiziku-
sa, Péter A. Sturrock végezte el. Az Amerikai Csillagászati
Társaság 2611 tagjának küldte cl ezt az egyetlen kérdést:
“Intenzivebben kell-e végezni az UFO- kutatást?" A csilla-
gászok 52%-a, vagyis 1356 személy küldte cl válaszát, ezek
közül 719-en (53%) válaszoltak igennel! Ám egy apró
szépséghiba: a 719 csillagász közül mindössze ketten (!)
merték csak odaírni a nevüket saját véleményük alá.
717-en annyira féltek tudóstársaiktól, hogy jobbnak látták
azt eltitkolni. Ez már valóságos vélemény-terror benyomá-
sát kelti.
Ilyenkor aztán az ember nem tudja, mit csodáljon
jobban: azt, hogy az UFO- ügy – ha lassan is, de mégis –
áttöri a gátakat még a csillagászok között is – vagy azt,
hogy e tudósoknak ilyen nagy százaléka ennyire türelmet-
len és ellenséges az újat, a mást valló kollégákkal szemben?

8. KI “HISZ" AZ UFO-KBAN?

1974-ben Kanadában egy közvclemcnykutatás erdemenye
szerint a lakosság 36%-a hitt az UFO-k létezésében. Ám
amikor a felmérést négy évvel később megismételték, ez az
arány 46%-ra emelkedett. Azok aránya, akik meg voltak
győződve, hogy saját szemükkel láttak UFO-t, az 1974-es
8%-ról 1978-ra már 10%-ra nőtt, ami az akkori népességi
adatokat figyelembevéve 2 millió 300 ezer kanadai lakost
jelentett. (22)
Az Egyesült Államokban az első hasonló közvélemény-
kutatásra még 1966-ban került sor. A Gallup- Intézet akkori
nyilatkozata szerint minden negyedik (25%) amerikai hiszi
az UFO-knak mint nem földi civilizáció termékeinek a
létét. Amikor ugyanez az intézmény 1973-ban megismételte
a felmérést, már több mint minden második amerikai
(pontosabban: a megkérdezettek 51%-a!) hitt bennük, ráadá-
28
sul – és ezt is érdemes megfontolni – a maradék 49
százalék véleménye is nagyon megoszlott: 21% nem tudta
eldönteni, mi is lehet az UFO, és csak 28% vélte, hogy a
jelenség csupán “a képzelet terméke".
Igaz, nézeteit tekintve az UFO realitását valló 51% sem
egységes; nem mindnyájan hiszik, hogy idegen civilizáció-
ról van szó. Az összes megkérdezett 11%-a állítja, hogy a
saját szemével is látott már UFO-t (tegyük hozzá: vagy azt
hiszi, hogy azt látott), ám csak 46% véli úgy, hogy a
Földön kívül is létezhet értelmes élet...
Két hasonló lengyel vizsgálat (1978 és 1981) is érdekes
eredményeket adott. Azt, hogy az UFO csupán a képzelet
terméke, az első vizsgálatnál a megkérdezetteknek 1,5%-a,
a másodiknál már csak 0,2%-a vélte. 6,9%, három év múlva
pedig már csak 2,4% gondolta, hogy az UFO az valamilyen
tréfa vagy megtévesztés, misztifikáció. 1978-ban 13,9%,
81-ben viszont már 46,7% tartotta az UFO-kat idegen
civilizáció, más kor, más dimenzió stb. közlekedési eszkö-
zeinek.
A későbbi vizsgálatban a megkérdezettek 84%-a beis-
merte, hogy az utóbbi évek eredményei miatt (sok UFO-
ügyről szóló beszámoló került akkor a nagyközönség elé)
gyökeresen megváltozott a véleménye a jelenségről; ők
azelőtt az UFO-t csillagászati, meteorológiai vagy egyéb
földi eredetű, megmagyarázható jelenségnek tartották, ám
most már úgy vélik, a jelenség egyik csoportba sem sorolha-
tó be. Egy másik kérdésre a válaszadók 22%-a azt felelte:
az UFO számukra a modern élet egy színfoltja csupán, ám
36,5%-nak az UFO a jelenkor legérdekesebb problémája –
és 41% számára pedig egész civilizációnk kulcsproblémája!
1978-ban a megkérdezett lengyelek 20%-a állította, hogy
látott UFO-t; 198l-re ez az arány 26,3%-ra nőtt.
Nem árt hozzátenni: nem igaz az ellentábornak az a
propaganda-érve, hogy az UFO-k létét elfogadó emberek
általában az “idegenektől" várják a földi problémák megol-
dását, közömbösek tehát az emberiség bajai iránt. A helyzet
általában (leszámítva az elmebaj határán táncoló mániáku-
sokat...) fordítva van. Én legalábbis az UFO-hívők között
elsöprő többségben olyanokkal találkoztam, akiket nagyon
29

is érdekel világunk és az emberiség sorsa, jövője, ám a
megoldást (megoldásokat) tőlünk, emberektől várják, és
igazuk van. Éppen ezért kezdtek cl foglalkozni ezzel a
problémával is, mert úgy látták, hogy ez esetleg nagymér-
tékben befolyásolhatja az emberiség sorsát.

9. SZEMTANÚK

Természetesen a számuk immár tízezrekre rúg. Csak né-
hány érdekesebb és dokumentált esetet ismertetünk alább:
1974 végén hivatalos tanúvallomást tett négy személy,
akik ugyanazon év szeptember 8-án a texasi San Antonio
repülőtér körzetében UFO-t láttak. Ketten – Jerry Noyes
és C. A. Nickcrson – az Eastern Airlines gépének két
pilótája volt, ők a repülőtérhez közelítő UFO-t látták. A
harmadik tanú a repülőtér biztonsági tisztje, Chester Blan-
chard volt, aki a betonról figyelte meg az UFO-t. A
negyedik egy repülésirányító, Jim Stevens ugyanazt az
azonosítatlan tárgyat a repülőtéri radarberendezés képer-
nyőjén is látta. Nem véletlenül hoztam itt fel ezt a példát,
ugyanis ez a eset ritkaságszámba megy: egy időben és
helyen ugyanazt a tárgyat látták szakemberek a levegőből,
a földről és radar segítségével.
1958 októberében egy külön c célból összehívott sajtó-
konferencián a római elektromágneses kutatóközpont igaz-
gatója számolt be arról a több “hajóból" álló UFO-rajról,
amelyet 1954. november 7-én láttak Róma fölött. Nem
ismeretes, miért kellett ezzel csaknem négy évig várnia?
Argentína, Camba Punta, 1962 júliusa. A repülőtér
személyzete ismeretlen repülő objektumot észlelt, a tárgy a
repülőtérhez közeledett. Az igazgató, Luis Harvey azonnal
parancsot adott, tegyék szabaddá a leszállópályákat. Az
UFO rendkívül nagy sebességgel érkezett a tér fölé, majd
a levegőben hirtelen megtorpant és lebegni kezdett. Alakja
ideális gömb volt. Sajnos, a számtalan tanú – a repülőtér
személyzete és az ott tartózkodó utasok – izgatottan futni
kezdtek feléje, szerették volna közelről látni. Ám mielőtt
odaértek volna, a tárgy háromperces szabad lebegés után
gyorsan elrepült. (23)
30
Kuvait.  1978.november 9-ről 10-re virradó éjszaka.
Mint arról a helyi Al-Quabas és az Al-Watan című lapok
beszámoltak, a fővárostól 50 km-re keletre a műholdakat
megfigyelő repülésellcnőrző állomás területén leszállt egy
UFO. Az esetnek hat szemtanúja,  volt:  az állomás két
technikusa  és  négy  dolgozója, ez  utóbbiak egyike  egy
amerikai szakértő. Mind a hatan egyformán mondták el az
eseményt: a tárgy leszállt, közepén vörös fényt árasztó
“kupola" magasodott, a Jumbo óriásrepülőgépekhez hasonló
“farka" volt, és az egészet igen intenzív fény árasztotta el.
A leszállás helyétől 250 méterre levő radarállomás kezelői
azonnal próbálták,  riasztani a kuvaiti belügyminisztéri-
umot. Ám az UFO 7 (hét) perces ott-tartózkodása alatt a
környéken a rádió és telefonösszeköttetés a külvilággal
megszakadt. Utána sz UFO hihetetlen sebességgel felemel-
kedett és eltűnt a Kozmoszban.

10. EGY KATASZTRÓFA TÖRTÉNETE

Sok kitalált katasztrófa-történetben az idegen bolygóról
érkezett félelmetes lényeknek általában nagy szerep jut. H.
G. Wellstöl kezdve az invázió, az idegenek által véghezvitt
emberirtás és leigázás egyike a vérmesebb sci-fi szerzők
kedvenc témáinak. Nem kétséges, hogy egy tudás és techni-
ka terén magasan felettünk álló civilizáció egyedeinek
már kis csoportja is fájdalmas csapásokat mérhetne akár
legmodernebb mai világunkra is.
Akadnak komoly szerzők és teoretikusok, akik azt
állítják, hogy egy ilyen, ám hatásaiban szerencsére jóval
kisebb beavatkozásra már sor is került... Az 1965-ös nagy
amerikai áramszünetről van szó. Előre kell bocsátanom,
hogy erre az elméletre nagyon kevés a bizonyíték, szerzői
azt inkább gyanúkra, megfigyelésekre és bizonyos egybeesé-
sekre alapozzák.
Idézzük fel előbb azt,, ami kétségkívül történt 1965.
november 9-én. Nyolc északkeleti állam és Ontario kanadai
tartomány déli részén – összesen több mint 200 ezer
31

négyzetkilométeren! – 17 óra 27 perckor kialudt az összes
fény. Nemcsak a lakások áramellátása szűnt meg, hanem a
közvilágítás is energia nélkül maradt. New Yorkban és a
többi nagyvárosban a közlekedési lámpák kialvása azonnal
megbénította a forgalmat. Még a repülőterek leszállópályái-
nak világításával is bajok voltak. Több ezer ember maradt
a felhőkarcolók elakadt liftjeiben. Megszűnt a tömegközle-
kedés, leálltak a gyárak, néhol a sötétség leple alatt kirabol-
ták a boltokat, a börtönökben rablázadások törtek ki stb.
New Yorkban kihirdették a rendkívüli állapotot. Az, ami
a világ más részein egyszerű és nemegyszer már megszokott
áramszünet lett volna, a kényelemhez szokott amerikaiak
számára a “világvége főpróbája" benyomását keltette. No-
vember 10-én reggel 4 óra tájban lett csak áram ismét. Az
nem vitás, hogy az USA történelme során eddig ez volt a
legnagyobb földrajzi kiterjedésű, legtöbb embert érintő
katasztrófa-helyzet. Sok megfontolandó tanulságra ébresz-
tette rá a szakembereket, akik a következő hónapokban
valóságos stábokat alakítottak, és a szerencsétlenség okai
mellett annak részhatásaival is alaposan foglalkoztak. New
York, Massachusetts, Vermont, Connecticut, Rhodc Island,
New  Hampshire, Pennsylvania és  New Jersey államok,
valamint Kanada déli része egyetlen energetikai rendszert
alkot, ennek neve CANUSE (Cawada, ÍTnitcd States £ast),
ennek összesített teljesítménye  1969-ben 48 millió kilo-
wattot tett ki. Ez csaknem 20 %-a az USA teljes energiakész-
letének. 8 millió kilowattot termel Kanada, a többi külön
féle amerikai (magán) erőművekből származik. Az erőmű
vek között minden elképzelhető típust megtalálunk; a
rendszert több különböző feszültségű fővezeték kapcsolja
össze.  Az egyik  115  ezer,  a másik  230 ezer  voltos, a
Niagara-vízesést (és erőművet) New Yorkkal összekötő két
fővezeték pedig 345 ezer voltos. A rendszer minden kapcso-
lási pontja teljesen automatikus volt már a szerencsétlenség
idején is. Ez az energetikai rendszer egyben jó példa arra
is, hogy az ember mennyire függetleníti magát a civilizáci-
ót műszakilag fenntartó létfontosságú berendezésektől.-
A feltételezések szerint 17.16-kor az egyik Niagara-vízi-
erőmű Kanada felé vezető 230 ezer voltos vezetéke túlter-
32
helés miatt kikapcsolt. Az automata vezérlés egy pillanattal
később megpróbálta ismét bekapcsolni a vezetéket, de
mivel az sérült volt, erre nem kerülhetett sor. Az erőműből
érkező, körülbelül 1 millió 200 ezer kilowatt a 345 ezer
voltos New York felé vivő vezetékbe folyt; a váratlanul
megnövekedett energia miatt “útközben" az amerikai olda-
lon lavinaszerűen kapcsoltak ki a rendszerből kiágazó
alrendszerek. 17.21-kor megszűnt az áramszolgáltatás Bos-
tonban, 17.23-kor kikapcsolt a Közép-Hudson szakasz, 17.24-
kor kikapcsolt a Long Island-i alrendszer, beleértve a New
York állambeli rewenswoodi 1 millió kilowattos erőművet.
Aztán kialudtak a fények Vermontban, emiatt megszűnt
az energiaszolgáltatás Connecticutban is. New York 17.27-
kor burkolózott sötétségbe.
A modern technika iróniája: a fenti “magyarázat"
tulajdonképen nem más, mint egy teória, ugyanis éppen a
tökéletes automatizmus miatt másnap – amikor helyreállt
az áramszolgáltatás – már nem lehetett megtalálni a hiba
okát! Az önműködő kapcsolók vészhelyzetben nem csak
^/kapcsolnak, hanem a veszély elmúltával éppoly automati-
kusan helyreállítják a kikapcsolás előtti állapotot, magya-
rul bekapcsolnak. Sok kiégett kapcsolót találtak ugyan, de
ezek nem a katasztrófa okai, hanem következményei vol-
tak. A szakemberek egy része leginkább a Niagara melletti
2-es számú kapcsolót gyanúsította az egész láncreakció
elindításával, de ez is csak gyanú maradt. (24)
Végül a főbizottság (amelyből nem hiányoztak az FBI
képviselői sem) nem tudott szakszerű magyarázatot adni;
viszont némi költői lendülettel “a modern civilizáció legna-
gyobb rejtélyének" nevezte az ügyet, utólag.
És c kissé hosszúra sikeredett, ám szükséges bevezető
után lássuk, mi szerepük volt itt állítólag az UFO-knak?
A NICAP (a még az ellenfelek által is mértéktartónak
elismert amerikai UFO-adatgyűjtö szervezet: National
Investigations Committee on Acrial Phenomcna) jelentése
szerint 1965. november 9-én egy magánrepülögép két pilótá-
ja, Jerry Whitekar és George Croningcr gyakorlórcpülcst
végzett késő délután. 16.30-kor a pennsylvaniai Tidioute
helység fölött látták, hogy katonai repülőgépek két “ko-
33

rong alakú objektumot" üldöznek. A szemtanúk látták azt
is, amint az UFO-k hirtelen megnövelve sebességüket,
könnyedén elszaladtak üldözőiktől. Lehet, hogy ennek is
köze volt a hamarosan (kb. 45 perc múlva) bekövetkező
katasztrófához?
17.22-kor Indianapolis mellett a műúton haladó autó-
ban egy hattagú társaság “gyorsan mozgó fényes valamit"
látott, amely sebesen úszott a levegőben Syracuse felé.
Hadd jegyezzük meg: a katasztrófa okait kutató bizottság
ezt a környéket gyanúsította később azzal, hogy ott történ-
hetett valami a vezetékben. A tanúk az objektumot több
percen át látták, míg olyan alacsonyra ereszkedett, hogy a
dombok elfedték szemük elől. Ebben a percben hallották
az autórádióból a hírt: megkezdődött Kelet-Amerika “elsö-
tétítése". (25)
Róbert C. Walsh, Syracuse város tanácsának közlekedési
(repülésügyi) felelőse pár perccel az elsötétülés után a
helyi repülőtéren, sok barátjával együtt váratlanul egy
“tüzes golyót" pillantott meg; a levegőben repülő tárgy kb.
30 méter átmérőjű gömb lehetett, amely előbb vízszintesen
repült, majd hirtelen felemelkedett a magasba és eltűnt.
(26)
Weldon Ross és James Brooking pilóták az elsötétülés
pillanatában Syracuse fölött köröztek és megpillantottak
egy “gömb alakú fényes testet, amely a Niagara-erőműből
érkező magasfeszültségű vezeték fölött suhant".
Egy másik szemtanú, egy katolikus templom sekrestyése
kétszer is lefényképezte a rejtélyes objektumot; a fényképet
a sajtó is közölte. (27)
John G. Fuller egy remek cikkében még más adatokat
is közöl. Kettő perccel az elsötétülés előtt, 17.25-kor a
Massachusetts állambeli Hollestonban (New Yorktól észak-
ra) egy Dávid Haque nevű tanú a láthatár felett elhaladó
“hatalmas fehér objektumot" látott. A jelenséget két másik
helybéli szemtanú is megfigyelte. 17 óra után egy szemtanú
New York utcáiról látott egy UFO-t, egy másik tanú az
előzőtől függetlenül is látott a város fölött egy UFO-hoz
hasonló jelenséget 17.27-kor, vagyis az elsötétülés percé-
ben. (28)
34
Elgondolkodhatunk azon is, vajon nem áramelszívás
esete forog-e fenn? A fantasztikus hipotézist természetesen
UFO-hívők vetették fel. Nem véletlen – állítják ök –
hogy a fenti katasztrófa idején többfelé figyeltek meg
UFO-kat a magasfeszültségű vezetékek, sőt erőművek köze-
lében, illetve fölött. Ennek a furcsa tevékenységnek a
célját nem ismerjük. Akadnak, akik viszont az egész jelen-
séget ebben az összefüggésben nem az UFO-kkal magyaráz-
zák, hanem megfordítva az oksági sorrendet, a vezetékek
közelében látott “fényes gömböket" egyszerűen gömbvillá-
moknak hiszik. Ezekben a különleges esetekben talán ez
sincs kizárva, ámbátor – mint könyvünk egy későbbi
fejezetéből megtudjuk – a gömbvillámok keletkezése egyál-
talán nincs elektromos áram jelenlétéhez kötve. Ám hogyan
magyarázzuk azokat a megfigyeléseket, amikor a rejtélyes
objektumok az áramszünet ideje előtt és alatt az áramforrá-
soktól igen nagy távolságokban mutatkoztak?
Csak egyetlen ilyen eset volt eddig? – tehetné fel
valaki a kérdést; a nagy amerikai black-out-ra., elsötétülés-
re célzok. Nos, nem ez volt az egyetlen. Nézzük végig az
alábbi, aligha teljes, időrendi eseménylistát:
Hat nappal az amerikai eset után, 1965. november
15-ről 16-ra virradó éjszakán Nagy-Britannia elektromos
műveiben lépett fel sorozatos áramkimaradás. December
2-án Mexikó, valamint az USA Texas és Új-Mexikó államai-
nak egy része, összesen 700 ezer ember maradt áram
nélkül. December 5-én ismét Texasban maradt áram nékül
több tízezer ember. December 26-án nagy áramkimaradás
volt Buenos Airesben és 40 kilométeres körzetében. Ugyan-
akkor nem volt áram Finnország négy legnagyobb városá-
ban sem.
De 11 és fél év után New Yorkban is megismétlődött
az egykori nagy katasztrófa. 1977. július 13-án az akkor
nyolc és fél millió lakos számára a késő este is 30 fokos
hőségben valóságos poklot jelentett az áramhiány, s ismét
rendkívüli állapotot hirdettek ki. Az áramszolgáltatás tel-
jes egészében csak 25 órával később állt helyre. A katasztró-
fa oka: ismeretlen.
35

1978. április 11-én Kanada Québec tartománya maradt
áram nélkül; megmagyarázhatatlan okból egyszzerre három
magas feszültségű, 735 ezer voltos fővezetékben esett le a
feszültség. 1978. december 19-én egynapos kiesés volt csak-
nem egész Franciaországban, valamint Belgium és Svájc
egy-egy részén is. A kár 5 milliárd frankra rúgott... Az ok:
ismeretlen.
Másnap, december20-án ismeretlen okból egész Majna-
Frankfurt maradt áram nélkül. 1979. október 9-én egy
Tel-Aviv melletti erőmű hibája miatt egész Izraelben nem
volt áram.
Ha ezeket (és más hasonló) eseteket összevetjük az
UFO-feltűnésekkel, érdekes (ám korántsem döntő) eredmé-
nyekre jutunk. Lássuk hát:
Amikor 1973. áprilisában egész Florida áramhiány
miatt sötétségbe borult, rengetegen láttak a fekete égen
gyorsan mozgó zöldeskék fényeket. Sokan állítják, hogy
egész fénycsapatok repültek a Turkey Point-i atomerőmű
felé (ahol a környék áramát termelik). Jóval régebben,
1958.augusztus 3-án ilyesmi történt Rómában is. Áramki-
maradás, nagy UFO feltűnése – és amint az objektum
eltűnt, azonnal ismét lett áram. Pontosan ugyanez esett
meg pár nappal korábban, 1958. július 22-én az argentínai
Salta városa fölött is. Hasonló összefüggést véltek felfedez-
ni a szemtanúk a mexikói Cuernacavában: 1965. augusztus
23-án a város fölött felbukkant agy “aránylag alacsonyan
szálló, fényes, korong alakú UFO". Szemtanúként a sajtó
többek között R. Vega katonai körzetparancsnokot, V. L.
Gonzálcz polgármestert és E. R. Palazzit, az állam kormány-
zóját is megjelöli. Ami számunkra érdekes: ugyanebben a
percben az egész városban kialudtak a lámpák, és az
áramszünet csak akkor szűnt meg, amikor az UFO elrepült
onnan. Hasonlóképpen történt 1952-ben az Illionis állambe-
li Tamorában. (29)
Hogy itt időben és térben egybeeső eseményekről van
szó, azt még számtalan más példa is igazolja. Ilyesmi
történt 1965. november 26-án az amerikai Saint Paulban
(az UFO elrepülése alatt a gépkocsijukba benzint tankoló
szemtanúk meggyőződhettek róla, hogy amíg a rejtélyes
objektum a kút fölött haladt, a szivattyúk nem működtek).
36
(30) Ugyanott és ugyanakkor a város melletti erőmű fölött
másik két UFO-t láttak; “amig a Nothern State Power
Company cég Totem Town nevű erőműve fölött repültek,
rövid időre eltűnt az áram".
Feltehetően nem csupán Lengyelországban, más szocia-
lista országokban is történtek ehhez hasonló esetek; de
mivel a lengyel sajtó UFO- kérdésben évtizedek óta nyitot-
tabb, hát onnan tudunk lengyel erőművek UFO-val  kapcso-
latos eseteiről. 1979. február 11-én Zakopane közelében,
pontosabban Kuznica helységben, a Bystry folyóra épült
törpeerőműnél esett meg az alábbi dolog:
Józef Kojs éjszakai ügyeletes hajnali 6 óra 8 perckor
észrevette, hogy az erőműben fokozatosan “eltűnik az
áram" – pontosabban leesett a feszültség előbb a 24 voltos
akkumulátorokban, majd “eltűnt" a 220 volt is, a személy-
zet már zseblámpával mozogna, de azok is kialszanak... A
fentebb említett tanú akkor az ablakon át hatalmas fényt
látott, kiszaladt az épület ele. Tél lévén, reggel hatkor még
éjszakai sötétség volt. Az erőmű felett körülbelül 100
méter magasban “tüzes gömb" haladt el, amely ráadásul a
tanú szerint a sugárhajtású repülőgépek motorjához hason-
ló zajt bocsátott ki magából. A gömb a földre merőlegesen
kb. 70 méter átmérőjű fénykévét bocsátott le és igen lassan
haladt cl a vidék fölött. Amint eltűnt, visszatért az elektro-
mos áram is.
Kénytelen vagyok itt egy maliciózus megjegyzést fűzni
az eseményhez. A jelenséggel foglalkozó lengyel tudósok a
nagy zajt kibocsátó, lefelé fénykévét sugárzó, az áramszol-
gáltatásban zavart okozó objektumot egyhangúlag a... Vé-
nusz bolygónak tartottak! (31)
1959. augusztus 17-én különben a brazíliai Minais Gerais
állam Uberlandia nevű városában ugyanez játszódott le.
Ott az erőmű személyzete hiába próbálta az áramot ismét
bekapcsolni; amíg a makacs UFO az erőmű fölött lebegett,
az automata  kapcsolók emberi parancsra sem működtek.
A talán legérdekesebb eset 1962. április 18-án történt
az Egyesült Államokban – egyszerre több állam területén
is! A NORAD (Észak-Amerikai Légvédelmi Parancsnokság)
szóvivője, Herbert Rolph ezredes hivatalosan közölte a
3?

sajtóval: aznap a New York állambeli Oneida fölött a
földi radarmegfigyelés egy repülő tárgyat pillantott meg,
amely aztán még több állam, többek között Utah, Kansas
és Nevada fölött is megfigyelhető volt. Nem volt repülőgép,
sem rakéta, sem meteorit, és mivel keletről nyugatra ha-
ladt, nem lehetett mesterséges hold sem. Mint UFO-t figyel-
ték egészen addig, míg a Kansas állambeli Gridleybcn
északnyugati irányba fordult és oly alacsonyra ereszkedett,
hogy eltűnt a  radarok ernyőiről. Ám hamarosan ismét
feltűnt a nevadai Stead Ficld légitámaszpont radarjain 
(Réno város közelében). Sőt, jelentés érkezett – és ez az,
ami miatt itt  említjük  az eseményt – hogy  az UFO 
előzőleg az  Utah állambeli  Eureka  melletti  elektromos
erőmű területén leszállt... a földre! Ettől a pillanattól az
erőmű beszüntette  működését. Erre Stead Fielden és a  
phoenixi légitámaszponton is harci riadót rendeltek el és
elfogó vadászgépeket küldtek Eureka felé. A gépek 42  
perccel később értek oda; az UFO “megijedt" és a gépek  
közeledtére elmenekült. Az erőmű akkor ismét működni- 
kezdett.                                                                                  
A vadászgépek persze az UFO nyomába eredtek. Ami- 
kor az objektum Rcnótól 100 kilométerre délre, Mesquitc 
Rangé sivatagi település fölött járt, az üldöző gépek előtt
váratlanul vakító fényt lobbantott fel. Ez a fény olyan
erős volt, hogy a helyi sajtó közlése szerint még a 100
kilométerre levő Rcno utcáin is olyan fényerőt tapasztal-
tak, akárha egy gigantikus fényképezőgép vakuja lépett
volna működésbe. A felvillanást legalább öt állam terüle-
tén látták! A helybeli tudósok kísérleti atomrobbantással
próbálták magyarázni a jelenséget, de az Atomenergia
Bizottság kijelentette, akkor és ott semmiféle robbantást
nem végeztek. (32)
Mindebből tehát az tűnne ki, hogy az UFO-k képesek
hatni a földi elektromos berendezésekre. Mégis, hadd hang-
súlyozzam, hogy erre az elméletre túl kevés és elszórt,
egymással össze nem vethető bizonyíték van csupán.
38

11. REAGÁL A HIVATAL

Számtalan történetet hallottunk róla, hogy a magánembe-
rek, az egyszerű civilek hogyan reagáltak az UFO-k megje-
lenésére vagy a róluk szóló hírekre. Az egyszerű polgár
általában legyint egyet, nem hiszi. Ha saját szemével látja,
eltitkolja – de persze az is előfordul, hogy a rendőrségre,
újságszerkesztőségbe szalad vagy telefonál.
Ám lássuk, vajon hogyan reagálnak a hivatalos szemé-
lyek, az intézmények? Erről gyűjtöttem be egy kis csokrot.
1954. október 27-én Chateauneuf-du-Pape (Franciaor-
szág) utcáin kiragasztották a polgármester új rendeletét,
amelyet a buzgó hivatal a ... más bolygókról érkező idegen
lényeknek címzett! A szöveg felhívta az esetleg ott földet
érő idegeneket, hogy ezen tettükért le fogják őket tartóz-
tatni!
Ennek ellentéte történt a Texas állambeli Palacios
városában, ahol W. Jackson polgármester egy hasonló hir-
detményben minden űrbélit... szívélyesen meghívott a vá-
rosba.
Ide tartozik az a nyílt levél is, amely 1976-ban jelent
meg az argentínai Umbral Ccro folyóiratban. A Földön
Kívüli Élet Kutató Intézetének igazgatója, Valentin A.
Landra az összes földi államelnökhöz intézett felszólításá-
ban azon aggódik, hogy az idegenek esetleges látogatása
alatt  a  földiekben  felülkerekedik a rémület, és olyan
reakcióra ragadtatják magukat, amelyek beláthatatlan kö-
vetkezményekkel járhatnak. Landra arra kérte az államok
vezetőit, oktassák ki a polgáraikat, hogyan viselkedjenek a
Kozmoszból a Földre érkező lények látogatása alkalmával.
Erre persze mások is gondoltak. Ki hitte volna – egyes
hadseregek is! A Royal  Canadian  Air Force (Kanadai
Királyi Légierő) a Def ence Research Board (Védelmi Kuta-
tó Bizottság) egyetértésével Alberta tartományban, Suf field
mellett egy külön repülőteret épített az idegenek fogadásá-
ra. Hasonló repülőtér nyílott Franciaroszágban Toulouse
mellett 1977. április 20-án. Ám még korábban az amerikai-
ak is tettek hasonló lépést; az ö UFO-lcszállóhclyükct a
Pennsylvania állambeli Lakc City mellett 1976. július 4-én
avatták fel.
39

Amikor az Űj-Mcxikó (USA) államban fekvő Farming-
ton város ötezer lakója 1950. márciusában három napon
keresztül legalább 500 UFO-t figyelt meg, Truman elnök is
kénytelen volt szóba hozni a dolgot.(33) 1950. április 4-én
az Amerikai Egyesült Államok elnöke Key Westben külön-
leges sajtókonferenciát hivott össze, de csak ennyit tudott
mondani: “Az UFO-k nem az USA-ból származnak, sem
pedig Földünk valamelyik másik országából."
Kevesen tudják, hogy Steven Spiclberg, mielőtt elkezd-
te volna forgatni Harmadik típusú találkozások című nagy
sikerű filmjét (amelyet különben a legismertebb UFO-
kutató tudósok részvétele is fémjelzett) Írásban kérte fel a
NASÁ-t együttműködésre. De az amerikai űrkutatási szerve-
zet ezt kategorikusan megtagadta. Mint azt Spielbcrg a
Nouvelles Litteraires című francia folyóiratban megjelent
interjújában közölte – a NASA hosszú levélben magyaráz-
ta neki elutasító álláspontját, majd az űrkutatási szervezet
fő érvként azt hozta fel: “Egy ilyen film nem túl egészsé-
ges hatást gyakorol a nézőkre". Nos, a film, mint láttuk,
nem hódító, kegyetlen, erőszakos lények inváziójáról szól,
éppen ellenkezőleg, Spielberg filmbeli űrlényei senkit sem
bántanak igazán. A NASA szerint ez “egészségtelen hatást"
gyakorol a nézőkre? Miért, valójában milyenek az UFO-k-
ban esetleg utazgató űrlényck? A NASÁ-nak netán jobb,
pontosabb információi vannak erről?
Vagy egy másik jelentésnek adjunk hitelt, amely alig
pár hónappal a Spielberg-film ügye után került napvilágra
(1979. január elején)? William H. Spaulding, a Ground
Saucer Watch (Nagy Csészealj Figyelő Szolgálat) nyugati
részlegének igazgatója betekintést nyerhetett abba a több
mint 1000 oldalas CIA- jelentésbe,  amely az utóbbi 25 év
UFO- megfigyeléseit tartalmazza. A jelentésről részletes
jelentést írt a Washington Postban is; ebben ilyen mondatok-
kal találkozunk: “A kormány becsapta a társadalmat, ami-
kor azt állította, hogy a CIA 1952 óta felhagyott ezen
objektumok megfigyelésével", és hogy “a CIA- nak megdönt-
hetetlen bizonyítékai, vannak az UFO-k létére vonatkozó-
an", de ezeket eltitkolja, mindenekelőtt azért, “nehogy a
lakosság olyan pánikba essen, amely végzetes következmény-
40
nyel járhat". Hogy “UFO- kat különösen gyakran figyelnek
meg stratégiai berendezések közelében" és hogy aki e
jelentéseket olvassa, az “teljes bizonyosságot nyer afelől:
léteznek UFO-k, bennük legénység utazik" és már csak azt
kell kideríteni, “ki és miért küldözgeti őket a Földre?"
Azt hiszem, a Washington Post nem közölte volna ezt a
beszámolót, ha nem létezik a CIA- jelentés, amelynek alap-
ján a cikk született.
Az IATA, a légiforgalmi társaságok nemzetközi szövet-
ségének főigazgatója, Knut Hammarskjöld 1966. május
23-án New Yorkban a szervezet kongresszusán ezt mondta:
“Már ma komolyan számításba kell vennünk, milyen föl-
döntúli civilizációt alkothattak kozmikus szomszédaink –
mielőtt ők okoznak majd nemzeteink között jogi, politikai
és műszaki zavart."
Vajon mi szülte ezt a bejelentést, milyen információk-
kal rendelkezett a magasrangú repülésügyi tisztviselő?
A. George C. Marshall, aki a második világháború alatt
az amerikai hadsereg vezérkari főnöke, majd 1947-49
között az Egyesült Államok külügyminisztere volt (róla
nevezték cl az ún. Marshall-tervet), pár évvel nyugalomba
vonulása után kijelentette: “Az USA kormányának szerve-
zetei tényként állapították meg, hogy az UFO- knak idegen,
kozmikus lényekből álló legénysége van".
1957-ben az amerikai képviselőház tagja, a későbbi
szenátor, Lee Metcalf írásban kért választ a Légierő Pa-
rancsnokságától arra a kérdésre: igaz-e, hogy amerikai
pilóták a légtérben olykor szabályos UFO- vadászatokat
rendeznek?
Joscph W. Kelly tábornok válaszolt:
“Az USA Air Force vadászpilótái kizárólag az állam
biztonsága érdekében, valamint az UFO-k szerkezetének
részleteit felderítendő üldözik ezen objektumokat". Ez
volt a válasz. (Ugye, milyen messze vagyunk már attól az
állásponttól, hogy az UFO-k nem is léteznek? Emlékeztető-
ül: ez a nyilatkozat idestova harminc évvel ezelőtt hang-
zott el...) A hivatalos véleményt támogatta az amerikai
légierő vezérkara is; az Air Forcc Regulation (AFR) 200-2
(azaz az AFR 200-2-es direktíva) magyarázataként (ez az
41

oktatófejezet világosítja fel az amerikai légierő pilótáit,
mi a teendőjük, ha a levegőben UFO-val találkoznak) a
következőket közöltek a képviselővel, szintén írásban: “Az
USA légiercje továbbra is gyűjteni fogja az UFO-król
szóló adatokat mindaddig, míg ezek a jelenségek tudomá-
nyos vagy műszaki magyarázatot nyernek, vagy addig, míg
a megfelelő apparátus módszerei ki nem merülnek."
1956-ban az USA és Kanada egyezményt kötöttek,
amelynek alapján UFO-kat üldöző repülőgépeik szabadon
átrepülhetnek a két ország határán.
Az amerikai haditengerészet vezérkara a haditengeré-
szeti egységek számára kiadta a “Marine Raport Procedurc
Nr. OPNAV 94-P-3B" jelű kiadványt. Ez csak belső haszná-
latra készült, s benne az ellenséges egységek észlelésekor
kötelező riasztórendszereket írják le. Az ellenséges hadiha-
jók, tengeralattjárók, repülőgépek és rakéták mellett az
Azonosítatlan Repülő Objektumok is szerepelnek e listán,
sőt, a hadihajók legénysége megkapta kétféle UFO- típus
körvonal-rajzát is, nyilván azért, hogyha szükség lesz rá,
könnyebben felismerjék őket.
Edgár Mitchcll amerikai űrhajós (aki 1971-ben az Apol-
ló-14-cs űrhajóval a Holdon járt) így nyilatkozott arról a
témáról, hogy amerikai katonai pilóták – állítólag titkos
parancsra – többször is megtámadtak UFO- kat fedélzeti
fegyvereikkel, sőt rakétákkal is. “Az UFO-k iránti érdeklő-
dés mind nagyobb hullámokat vet, egyre szélesebb katonai
körökben. Túl sok UFO-ról és túl sok, rájuk vadászó
pilótáról hallani... Beszélgettem olyan pilótákkal, akiket
rávettek, vadásszanak UFO-kra. A vadászgépek személyze-
te csakugyan látta az objektumokat. De soha senki nem
tudta őket elkapni." (34)
Watkinson amerikai hadügyminiszter 1963-ban hagyta
ott hivatalát, ezt követően az első sajtónyilatkozatában ezt
közölte: “Mielőtt eljöttem a Minisztériumból, rengeteg ígére-
tet kellett aláírnom. Kénytelen voltam megígérni, hogy
soha nem hozok nyilvánosságra sok olyan tényt, amelyek-
ről mint hadügyminiszter szereztem tudomást. Ezek között
van a repülő csészealjak problémaköre is."
1967 november-decemberében a Szovjetunióban egy 18
42
tagú UFO-kutató bizottságot hoztak létre. Vezetője, Anato-
lij Sztoljanov repülőtábornok óvatosan csak ennyit nyilat-  
kozott: “Mindenesetre el kell fogadnunk, hogy a ,repülő
csészealjak egyáltalán nem a tömegpszichózis termékei,
hanem valóban létező, még nem vizsgált jelenségek".
Egy évvel később az UFO-téma a nyugatnémet parla-
ment, a Bundestag napirendjére került. Johann P. Josten
képviselő azt követelte Georg Lebertől, az NSZK akkori
közlekedési és szállításügyi miniszterétől, hozza nyilvános-
ságra mindazokat az információkat az UFO-król, amelye-
ket a kormány ismer, ámde titokban tart. A közlekedési
miniszter csak titkára útján volt hajlandó nyilatkozni az
ügyről, és semmi érdemlegeset nem mondott. Az ügy ismét
napirendre került, akkor a hadügyminisztérium próbálta
elvágni a képviselők útját. A hadügyminiszter, Hans Apel
a következő nyilatkozatot tette: “A hadügyminisztérium
valamint más szervek által végzett UFO-kutatás eredmé-
nyei – mivel azok az NSZK számára különösen jelentősek
– nem hozhatók nyilvánosságra".
Angliában bíztató kezdet után feneklett meg az ügy.
1954-ben a brit légierő nyugalmazott marsallja (a háború
alatt ő irányította az “angliai csatát"), Hugh Dowding azt
mondta: “1953 végéig 10 ezer UFO-jelentés állt rendelkezé-
semre. A repülő csészealjak valóban léteznek, bár köztu-
dott, hogy jelenleg a Föld egyetlen nemzete sem lenne
képes ilyen szerkezeteket építeni. Eredetükre tehát nincs
más magyarázat, csak a Földön kívüli származás." (35)
A következő brit hivatalos nyilatkozatra csak 1977-ben
került sor. A RAF (Royal Air Force – a brit királyi
légierő) szóvivője kijelentette, hogy “a brit légierő befejez-
te ötéves UFO-kutatási programját. Ennek ellenére az
eredményeket nem hozzuk nyilvánosságra, mert azok még
több vitát ébresztenének. Ezenfelül úgy sem tehetnénk
közzé az összes adatot, mert ehhez sok dokumentumot fel
kellene oldani a top secret (szigorúan titkos) minősítés
alól".
Megint elgondolkodtató ez a felemás magyarázat. A
brit polgár joggal tehette fel a kérdést: ha a kutatás
negatív eredményt hozott, vagyis a légierő öt év után arra
43

% belátásra jutott, hogy UFO-k nincsenek – ezt miért nem
teszi közzé? Vagy netán mégsem ez volt az eredmény, ha a
nyilatkozatban is lehetséges “vitákra" utalnak? Talán en-
nek tudható be, hogy nem sokkal később, 1979. január
22-én az UFO-ügy a Lordok Háza (felsőház) napirendjére
került. A többhónapos vita egyik résztvevője, Lord Carl
Clancarty saját bevallása szerint nemcsak UFO-t látott, de
átélt úgynevezett “harmadik típusú találkozást" is. Felszó-
lalt a felsőház sok neves tagja (Kimberley, Leek, Oxfuird,
Rankeillour stb.). A Lordok Háza egy, az üggyel foglalkozó
állandó bizottság felállítását javasolta a kormánynak, de
– mint a Newsweek írta – a kormány ezt elvetette.
Nyugat-Európában alighanem Franciaország vette a
kérdést a legkomolyabban. A párizsi vezetőket kezdettől
nyugtalanították az ismeretlen repülő tárgyak. Elsőként
1955-ben L. M. Chassin tábornok, Franciaország légvédelmi
parancsnoka figyelt fel rá, és ezt nyilvánosságra is hozta.
(36) “Tudományunk jelenlegi állapotát tekintve nyilvánva-
ló,hogy a földgolyó egyetlen állama sem volt képes hirtelen
olyan energiaforrást találni, amely a “repülő csészealjak-
nak" lehetővé teszi rendkívüli teljesítményeiket. El kell
tehát fogadnunk azt a hipotézist, hogy ez az egész furcsa
légiflotta állandó megfigyelést végez az elmaradott világok-
ban...". Aztán tizenöt évig hivatalosan csend volt, ámhogy
a felszín alatt – illetve, a döntéshozók jól párnázott ajtói
mögött – továbbra sem nyugodtak meg a kedélyek, azt
például az az eligazítás is jelzi, amely akkoriban a francia
csendőrség (a vidéki rendőrség) hivatalos folyóiratában, a
La Revue d'Études et d'Information de la Gendarmérie Na-
tionale-ban megjelent. Egy részlet ebből: “Mit tehetünk mi,
csendőrök, UFO-ügyben? Mivel jelen vagyunk egész Fran-
ciaország területén, jól ismerjük a helyi topográfiát és az
embereket, testületünk tagjai pedig becsületesek, pontosak
és intelligensek, no és nem utolsó sorban gyorsan eljutha-
tunk minden ilyen megfigyelés helyszínére, hát testületünk
sokat tesz azért, hogy megmagyarázhassuk, valójában mik
az UFO-k."
De történt Párizsban ennél komolyabb lépés is. Világra-
szóló feltűnést keltett, amikor 1974. február 2-án Gallcy
44
francia hadügyminiszter UFO-ügyben hivatalos nyilatkoza-
tot tett. Közölte, hogy rengeteg megmagyarázhatatlan radar-
mcgfigyeldsscl rendelkeznek,, valamint olyan katonai piló-
ták beszámolóival, akik szolgálatteljesítés közben OVNI-t
(*Objets Volánt Non Identifies – az UFO-k francia rövidí-
tése) láttak. “Nem kétséges – folytatta Galley – olyan
jelenséggel állunk szemben, amelyet nem értünk és nem is
tudunk megmagyarázni. Sőt, többet is mondok: cáfolhatat-
lan tény, hogy vannak megmagyarázhatatlan vagy nem
meggyőzően magyarázott jelenségek".
Galley úr már régen elhagyta a hadügyminisztériumot,
de a probléma ott maradt. Gyűltek a bizalmas jelentések,
dagadtak az akták. Két évvel később a francia hadsereg
hivatalos folyóiratában, az Armée d'Aujourd'hui (A ma
hadserege) Alexis ezredes közölte a Franciaország fölött
végzett UFO-mcgfigyelésck statisztikai elemzését (egy eh-
hez hasonló dokumentumot 1979-ben a Szovjetunióban is
kiadtak). Ebből kiderül: az UFO-k létét tagadók kedvenc
érvével ellentétben a megfigyelőknek legalább az egyhar-
madát nem lehet azzal vádolni, hogy nem szakember – a
francia megfigyelők 5%-át tudósok, 5%-át hivatásos csilla-
gászok(!), 10%-át polgári és katonai pilóták, 12%-át mérnö-
kök alkották.
Mint a Le Point cikkírója elégedetten jegyezte meg
ezzel kapcsolatban: vége annak a mítosznak, hogy ÜFO-t
csak részegek és falubolondjai látnak.
És mint azt egy külföldi forrásból megtudjuk (37), a
francia hadügyminisztérium hivatalos nyilatkozatot adott
ki, amelyben ismét leszögezte: nem zárható ki e rejtélyes
repülő tárgyak valós létezése. Ebből a forrásból tudjuk azt
is, hogy Párizs már 1951 óta megszakítás nélkül vizsgálja a
problémát és minduntalan arra a konklúzióra jut: a mai
tudomány még nem képes a kérdésben véglegesen dönteni,
az továbbra is nyitott.
Mindensctre – talán a pánikkeltés elkerülése érdeké-
ben – a jelentés azt is közli, hogy félelemre nincs ok: a
repülő csészcaljak vagy pilótáik semmiféle “agresszív cse-
lekményt" nem követtek el, nem sértették meg Franciaor-
szág védelmi erdekeit stb. A megfigyelések javát a francia
45

X
csendőrség szolgáltatta; ezek 80%-át sikerült megnyugtató <
módon, természetes okokkal megmagyarázni, ám a fennma- \
radó 20%-ot semmiféle ismert okkal nem magyarázhatták. :
“Az UFO-knak egyharmada korong alakú vagy kerek, j
többségük saját fénnyel rendelkezik; ami méreteiket illeti,
a jelentés szerzői nem képesek ezt meghatározni, mert a j
rendelkezésre álló adatok között olyan nagyok az eltérések", j
Mivel a legtöbb UFO – úgy tűnik eddig – az Egyesült \
Államok fölött jelent meg, nem csoda, ha ott kellett velük
foglalkozniuk a politikusoknak is. Méghozzá a társadalmi
élet minden szintjén. Lássunk ezek közül is néhány megnyi-
latkozást. Az UFO-vitához pozitívan szólt hozzá Nelson
Rockefeller (1974 után az USA alelnöke) és Barry Gold-
water szenátor. Ez utóbbi többek között ezt mondta: “Polgá-
ri és tengerészeti pilóták számoltak be nekem olyan esetek-
ről, amikor az UFO-k alig pár méter távolságra közelitet-
ték meg gépeiket, majd elképzelhetetlen sebességgel távolod-
tak el tőlük. Meggyőződésem, hogy a Földet már sokszor
felkeresték az Idegenek." Florida kormányzója, Haydon
Burns választási kampánya alatt stábja 11 tagjával együtt
repülőgépről látott két UFO-t 1966. április 25-én. Két év
múlva már nemcsak egyetlen szenátor, hanem az USA
egész képviselőháza az UFO-kkal foglalkozott. Hírügynök-
ségi jelentések szerint (38) egynapos ülést szenteltek az
ügynek, tudósok részvételével. “A tudósok szerint nincs
kizárva – jelentették a hírügynökségek – hogy idegen,
földönkívüli civilizáció tevékenységével állunk szemben".
Említettük már, hogy UFO-ügyben nyilatkozott 1950.
április 4-én H. Truman elnök is. Nem másképpen járt el
Dwight O. Eisenhower sem; 1954 novemberében egy sajtó-
konferencián a következő meglepő kijelentést tette: “Nem
gondolom, hogy azt kellene hinnünk: a csészealjak csupán
egyetlen bolygóról érkeznek hozzánk". E dodonai mondat
talán azt jelentette, hogy Eisenhower az UFO-k többféle
eredete mellett tette le a garast? Mindenképpen megdöbben-
tő: a nyilván rendelkezésre álló, javarészt titkos informáci-
ók alapján a világ egyik vezető hatalmának hivatalból
legjobban tájékozott embere nemcsak hogy nem próbálja
kétségbevonni az UFO-k létezését, de nem is említette azt
46
a lehetőséget, hogy netán természeti jelenségek vagy földi
eredetű tárgyak lennének!
John F. Kennedy már elnöksége kezdetén, 1961. február-
jában kertelés nélkül kijelentette:“Az a véleményem, hogy
ezek valóban űrhajók, amelyek más világból érkeznek
hozzánk." Érdekes, hogy ugyanakkor Róbert fivére óvato-
sabban nyilatkozott. “A legnagyobb érdeklődéssel olvasom
el a repülő csészealjakról szóló összes jelentést és arra
számítok, hogy egy napon jóval többet fogunk róluk tudni.
Abban a reményben fogom támogatni a probléma vizsgála-
tát, hogy nyilvánosságra hozhatjuk a repülő csészealjakra
vonatkozó igazi tényeket."
Elgondolkoztatóak az utolsó szavak, de méginkább az
első fél mondat. Abból ugyanis egyértelműen kiderül, hogy
Róbert Kennedy mint az USA akkori igazságügy-miniszte-
re hivatalból megkapott minden UFO-kra vonatkozó jelen-
tést. (Kitől...?)
Lyndon B. Johnson (Kennedy alelnöke, majd a dallasi
merénylet után az USA elnöke) 1960. július 6-án egy
hivatalos levelében említi: a hozzá érkezett UFO-anyago-
kat átadta a vezérkar egy osztályának, amely az ő utasításá-
ra figyeli a problémát és kötelessége, hogy Johnsonnak
minden fontosabb UFO-megfigyelésről jelentést tegyen.
Gerald Ford, a későbbi elnök 1966. március 28-án még
az ismert UFO-híveket is túllicitálva adta írásba az Armed
Services Committee – a kongresszus (parlament) Katonai
Ügyek Bizottsága – elnökének, mennyire nem bízik abban,
hogy a légierő jól vezette a vizsgálatot a Michigan állambe-
li UFO-ügyekben, és amellett kardoskodott, hogy a Tudomá-
nyos Bizottság, az Űrkutatási Bizottság vagy a Katonai
Ügyek Bizottsága hivatalosan hallgassa ki a tanúkat, akik
állítják, hogy látták az UFO-kat.
Ilyen kihallgatásokat mégsem rendeltek el. Ford 1969
májusában a szenátusban kijelentette: ő maga 646 olyan
UFO-megfigyelésről tud, amelyeket egyetlen amerikai
tudós sem volt képes akárcsak egy kissé valószínű módon
megmagyarázni.
Jimmy Cartcr, még mielőtt elnökké választották volna,
1969. január 6-án maga is látott UFO-t. Észlelését azonban
47

csak 1973-ban tette közzé: ekkor már Georgia állam kor-
mányzója volt. (39) Közlése körül parázs vita alakult ki,
amelybe érdekes módon végül a NASA is beszállt (tagad-
ván, hogy amit Carter látott, az UFO lett volna) (40).
Carter különben az első elnök, aki ezt a témát választási
kampányában is felhasználta. Tudván, hogy több millió
amerikai állítja, látott már UFO-t, és azt is, hogy ezeket az
embereket nemegyszer gúnyolódás, hitetlenség stb. kísérte,
– hát ezeket a milliókat egy igen egyszerű trükkel állítot-
ta maga mellé. Ígéretet tett, hogy ha elnökké választják,
nyilvánosságra hoz minden addig titkos UFO-megfigyelést,
hírt, adatot, vizsgálati eredményt. De... mint Johannes von
Buttler írta (41): “Eisenhowcrtől kezdve – aki szintén meg
volt győződve az UFO-k létezéséről – mint annyi más
elnök, Carter is a hallgatás fala mögé rejtőzködött." Mi itt
feltehetnénk egy kérdést: milyen információk birtokában
lehettek ezek a magas rangú politikusok, ha feljutva a
csúcsra, hirtelen jobbnak látták mégsem tárni a nyilvános-
ság elé bizonyítékaikat?
Mellesleg Carter elnök – mikor már rohamosan vesztett
népszerűségéből – ismét próbálta meglovagolni az UFO-
ügyet. Még a Szovjet sajtónak is feltűnt, hogy elnöksége
vége felé Carter azzal a javaslattal fordult a NASA-hoz:
újítsák fel a más bolygókról származó élőlények probléma-
körét vizsgáló kutatásokat. (42)
Érdekes lehetett az a beszélgetés is, amelyet az egyik
(mellesleg igen mérsékelt, sőt szkeptikus) amerikai UFO-ku-
tató tudós, Allén Hynek professzor folytatott 1966-ban U
Thant ENSZ-főtitkárral. A főtitkár köztudottan a keleti
vallások és filozófiák hatása alatt állt. így szólt Hynekhez:
“Mi, buddhisták azt valljuk, hogy az élet sok különböző
világban létezik". Erre Hynek: “Én mint tudós szintén meg
vagyok erről győződve. De c világok között olyan óriásiak
a távolságok, hogy az ezek legyőzéséhez szükséges idő
gyakorlatilag kizárja a kapcsolatfelvételt." U Thant kis
gondolkodás után: “Az időnek azon szakaszai, amelyeket
ön éveknek hisz, mások számára talán csak napok lehet-
nek." (43)
U Thant különben többször jelét adta, mennyire f ontos-
48                                                                                  l
nak tartja a Kcraést, és azt sem titkolta, hogy néhány
ország küldöttei hivatalosan is szeretnék felvetni az ügyet.
Miután különféle magas rangú személyek (köztük pl. James
E. McDonald, az ismert fizikus), különféle tudományos és
féltudományos szervezetek hiába próbálták áttörni az ENSZ-
tisztvisclők ellenállását, U Thant elvesztette türelmét és
akkor tette híres kijelentését: “A vietnami háború mellett
az UFO-k a legfontosabb probléma, amely előtt az ENSZ
áll." (44)
Évekig csend volt, aztán végre egy tagállam lépett fel
UFO-ügyben, méghozzá mindjárt annak elnöke személyesen
követelte a nyílt ülésen, hogy az ENSZ foglalkozzon az
UFO-kkal: a feketebőrű Eric Gairy, a kis Grenada elnöke
(az ismert 1983-as események után amerikai segítséggel
került vissza ismét az elnöki székbe). Gairy 1978 novembe-
rében, más államfőkkel történt előzetes konzultáció után
lépett a Közgyűlés elé. A Közgyűlés régi jó szokása szerint
hallgatással válaszolt a kezdeményezésre, de 1978 júliusá-
ban a kulisszák mögötti fékező intrikák ellenére ENSZ-véd-
nökséggel rendeztek is egy konferenciát, amelyen Kürt
Waldheim főtitkár is jelen volt, és azt sugallta, hogy
UFO-ügybcn a már meglevő Űrkutatási Bizottság tevékeny-
kedjen, öt hónappal később az ENSZ égisze alatt Mexikó-
ban rendeztek egy kétnapos kerékasztal-konferenciát az
UFO-król. Az erről szóló hírügynökségi jelentések (45)
hangsúlyozzák, hogy az összegyűlt mexikói, amerikai, fran-
cia stb. szakembereket, tudósokat és diplomatákat az elmúlt
30 évben tapasztalt 63 ezer ismeretlen repülő objektum
késztette arra, hogy a jelenség komoly vizsgálatát követel-
jék.
Az értekezlet eredményeit átadták az ENSZ-nek; erre
1978. november 22-én az ENSZ-Közgyűlés Politikai Bizott-
ságának első ülésén került sor. A résztvevők között volt
különben Fcliksz Zigel, a moszkvai Repülésügyi Intézet
adjunktusa, és Gordon Cooper amerikai űrhajós. (46) Az-
nap az ENSZ előtt nem csupán Gairy elnök, de Allén
Hynek is fellépett és közölte a delegátusokkal: UFO-kat
addig a világ 135 országában láttak, és sok csillagász is
hajlik már arra, hogy a kérdést kutassák. (47)
49

12. AKIK ELVBŐL ELLENZIK AZ UFO-T
Bizony sokan vannak, akik számára az UFO-k emlegetése:
már önmagában is kihivás vagy sértésszámba megy. Mint
azt néhány pszichológus megírta, ezen a téren az a legna-
gyobb baj, hogy az emberek egy része – akár tudósok,
akár nem – nehezen képes elfogadni az az esetleges tényt,
hogy nem az ember az egyetlen értelmes élőlény a világmin-
denségben.   Az   UFO-jclenség  különben  a  világ  minden i
részében heves ellentéteket ébreszt, megosztja a barátokat,
családtagokat távolit el egymástól, éles vitákra ad alkalmat,
ahol   nemegyszer   mindkét  fél  pszichopatának   nevezi  a I
másikat.   Hogy  mgint  egy  földrajzilag  is  közeli   példát
mondjak: 1967 júliusában a krakkói Dziennik Polski (Len-j
gyei   Hírlap)   napilap  szerkesztősége  körkérdést  intézett "'<
olvasóihoz: hisznek-e az UFO-k létezésében? A kialakult 1
vita egyik, kétségtelenül pozitív eredménye az volt, hogy «
ismert  tudósok  közül többen  is nyilvánosan kiálltak az
UFO-k léte mellett (köztük K. Kordylcwski, a nemzetközi-
leg is igen ismert csillagász), ám éppoly jól ismert, művelt
újságíró is akadt, aki az UFO-ellenzők hitének esszenciáját
mondta ki: “Akkor sem hinném el, hogy UFO létezik – ha
a saját szememmel látnám!" Hát igen, ezt a nézetet nehéz
lenne felülmúlni, bár úgy vettem észre, sokkal általáno-
sabb, mintsem hinnénk. Feltehetjük a kérdést: miképpen
kellene megjelenniük az UFO-knak (és hányszor) –, hogy
végre az arra hivatott illetékesek is elfogadják a tényeket?
A Blue Book kutatási program vezetője, Edward J. Ruppelt
kapitány is felpanaszolta, hogy ezeknek az embereknek
nem elég, ha radarképernyőn látják az UFO-t, ha a pilóták
elmondják, hogy látták, sőt üldözték az ismeretlen eredetű
repülő tárgyakat, ha fényképeket, filmeket mutatnak ne-
kik... Nem, ők csak makacsul ismételgetik, hogy a jelenség
nem létezik.
Akadt aztán olyan tudós is (Donald Warren, a michigani
egyetem szociológusa) aki 1977 júliusában közzétette elméle-
tét, miszerint mindazok, akik állítják, hogy UFO-t láttak,
valójában pszichopaták, vagy jobb esetben karakteropaták
50
(jellemfogyatékosok), akik  –  idézzük csak ezt a tudóst–
“nem képesek alkalmazkodni a létező társadalmi rendhez
életelvcik instabilitása pedig más, jobb világok iránti   vá-
gyakozást ébreszt bennük".
Donald E. Keyhoc  érvével  erre azt felelhetnénk, hogy
ezek szerint pszichopaták voltak mindazok a pilóták, akik
UFO-t láttak, mindazok az űrhajósok is, akik e  tárgyakat
nemcsak  látták,  de olykor  le is fényképezték (nyílván
különleges pszichopata-fényképezőgépekkel...) Mindazok a
tíz-  és százezrek, akik hol  együtt, hol egymástól független-
nül figyelték meg a repülő objektumokat a világnak csak-
nem minden országában. Pszichopata volt hát többek között
– hogy neveket is említsünk – Paul Stcmlin, a francia
légierő tábornoka, Sir George Jones, az ausztrál légierő
marsallja, A. B. Melville dél-afrikai tábornok és más,
felelős poszton álló egyének?
Warren “nagyszerű elméletével" nem sokáig volt egye-
dül. 1978 decemberében, amikor Olaszország fölött valósá-
gos UFO-hullám gördült át, a milánói egyetem professzora,
Franco Fornari egy még az előzőnél is meglepőbb elmélettel
lépett a nyilvánosság elé. Nem kevesebbet állított, mint
azt, hogy a repülő csészealjaknak semmi közük a valós
világhoz, azok egyszerűen “magában az emberben találha-
tók". A félelem és remény korszakában – állította Fornari
– az emberek belső kényszert éreznek, hogy reményeiket
matcrializálják, így az UFO nem más, mint “az angyalok
technológiai változatban".
Ki hitte volna! Ki hitte volna, hogy azok a neves és
kevésbé neves, de mindenképpen javarészt ateista csillagá-
szok, akik az elmúlt kétszáz év során UFO-megf igyeléseket
végeztek (lásd Titkok könyve) talán csak szorongó lelkiálla-
potukkal hívták elő a valóságban nem is létező UFO-k
látványát...? Ha az ehhez hasonló teóriákat komolyan ven-
nénk, akkor esnénk csak igazán csapdába, hisz nem tud-
nánk hová tenni a fényképeket, filmeket és egyéb tárgyi
bizonyítékokat, de azokat az eseteket sem, amikor egyszerre
egész tömegek (olykor több ezer ember is) cgyidőben látott
UFO-t vagy UFO-kat. Azok a szegények mind ugyanabban
51

a percben lelkileg szorongtak, így hívták elő a “technoló-
giai angyalokat"? És – mily érdekes – azok az “angyalok"
úgy látszik, hatással vannak a radarkészülékekre is. Lehet,
az elektromágneses,  műszerek  is  félelmek és  remények   
között hánykódnak?                                                               
Mellesleg nem ez az egyetlen eset, hogy egyes “komoly"   
tudósok megpróbálják összekapcsolni az UFO-kat a vallásos   
hittel és annak egyes “csodáival" (Fatima, Lourdes, stb.)
Ilyen – enyhén szólva megtévesztő és lejárató célzatú, az
UFO-kat a misztikus és spiritiszta dolgokhoz kapcsoló –
publikációk napvilágot láttak már a magyar sajtóban is.
Talán nem árt megjegyezni, hogy a hivatalos tudomány
«rra alá oly sok borsot tört Danikén is beleesett ebbe a
hibába; egy egész könyvet írt arról, hogyan lehet(ne) a
“csodákat" így magyarázni. (48)
Már mások is töprengtek azon, vajon az UFO-“mánia"
valóban nem egyéb csoportos, tömeges pszichózisnál? Így
tett Charles-Noéi Martin is 1974-ben. (49) Ám az UFO-fel-
tűnésekről rendelkezésre álló összegző leírások és statiszti-
kák olyan jellegzetességeket közölnek, amelyek éppen ellen-
tétesek a tömegpszichózis-esetek jellemzőivel.
“Az ismeretlen repülő tárgyak megfigyelései között oly
sok megmagyarázhatatlan dolog van, hogy semmiképpen
sem zárhatók ki a priori a földön kívüli élet bizonyos
formái" – jelentette ki Gordon Cooper amerikai űrhajós
(1963: a Mercury-9, 1965: a Gemini-5 parancsnoka).
És, hogy Fornari – bizonyos maradi tudományos körök-
ben oly lelkendezve fogadott – fenti elméletének mennyire
nem volt alapja, azt már 16 évvel korábban is megfogalmaz-
ta C. J. MacKenzie, a kanadai Atomic Energy Control
Board (Atomenergiai Ellenőrző Bizottság) elnöke. “Már
elavult az a nézet, miszerint az UFO-kat a fantázia termé-
kének kell tartanunk; rendelkezünk szavahihető tanúk
beszámolóival, ezeket nem nevezhetjük optikai csalódások-
nak". (50)
Mindkét táborban vannak neves, ismert emberek. Mi
itt Magyarországon keveset tudunk erről a sokszor kulisz-
szák mögött zajló igazi, kemény harcról. Talán némi megle-
petést kelthet, hogy StanisFaw Lem, a neves tudományos-
52
fantasztikus író és filozófus az UFO-k makacs ellenzőjc-
ként ismert, ugyanakkor például Jurij Vasziljevics Malisev
szovjet  űrhajós, aki a Szojuz-12 parancsnokaként  1980
júliusában  járt  az  űrben, az UFO-król  igen pozitívan
nyilatkozott (“létüket tagadni nem lehet, hisz ezrek és
tízezrek látták őket; ennek ellenére a jelenség fizikai léte
ma még megmagyarázhatatlan") (51). Szinte hihetetlennek
tűnik, de a rengeteg kozmikus-tudományos és ismeretterjesz-
tő mű szerzője, a német Hoimar von Ditfurth (NSZK) is
komolyan ismétli a másoktól hallott “érvet": a világűrben
a legközelebbi feltehetően lakott világ oly messze van,
hogy ezt a távolságot semmiféle civilizáció nem győzheti
le. És Ditfurth teljes komolysággal hozzáteszi: “Már csak
ezért is kételkedhetünk minden UFO-szcmtanú vallomásá-
ban".
Ne legyünk igazságtalanok; nem minden tudós vaskala-
pos, sőt, mint a fejezet egy másik részéből kiderül, ha
névtelenül is, de jelentős részük igenis nagyon realista
módon kezeli a problémakört. Dr. Thomas Goudge kanadai
tudománytörténész az UFO-ügyben azt tartja a legfonto-
sabbnak, hogy az egyenesen ösztönzi a tudomány fejlődését,
hisz sok empirikus megfigyelés nyomán új és újabb hipoté-
zisek felállítását teszi lehetővé. Kár – sajnálja Goudge –,
hogy a tudomány jelenlegi álláspontja szerint az UFO nem
került be a fizikusok valódi érdeklődési körébe.
J. McDonald professzor Arizona Állami Egyeteméről
így panaszkodik: “Ami engem, mint tudóst a leginkább
elrémiszt, az az a tény, hogy bár rengeteg adat szól az
UFO-k kozmikus eredete mellett – a világ ezt egyáltalán
nem mérlegeli, mivel az egész problémát már értéktelennek
könyvelték el, olyannak, amivel egy igazi tudósnak nem
illik foglalkoznia... Ez a véleménye majdnem minden tudós-
nak és  más  embernek, akik tulajdonképpen soha nem
kutatták azt a jelenséget, amelyről ilyen radikális véle-
ményt mondanak. (...) Ugyanakkor valójában ez korunk
legnagyobb tudományos problémája. Szüntelenül kutatnunk
kell, mert még olyan keveset tudunk róla." Persze ez nem ilyen egyszerű. Mert ha a kutatás mellett döntünk – akkor UFO-ügybcn mit és hogyan kutassunk?
53

A lexikonok, tudományos művek, tankönyvek stb. alaphang-
ja csaknem mindig olyan, mintha a tárgyalt tudományom
kérdés már hermetikusan zárt, ismert, felderített és al
hozzáértők számára teljesen világos lenne. Nyilvánvalója
hogy az UFO-ügy igy (még) nem tárgyalható; ezért is vaj
oly ellenállás tudományos körökben a kérdéssel szembcnjl
A túl kevés biztos információ, valamint az újabbak szerzé-
se elé tornyosuló óriási akadályok általában fékezően
hatnak azon tudósok kedvére, akik esetleg szeretnének al
kérdéssel foglalkozni.                                                         
De van itt egy másik dolog is: az aggodalom. A tudói
mánytörténet számtalan “nagy melléfogást" ismer; említct-B
tem  ilyeneket  a  Titkok könyvében  is,  de  tanulságos,  hal
néhányat  még   felelevenítünk.  William Thompson  (Lordj
Kelvin) angol fizikus és matematikus kíméletlen ítéletet
mondott   Wilhelm  Konrád  Röntgen  felett:  azt  állította,
hogy az X-(Röntgen)-sugarak valójában nem egyebek kö-
zönséges csalásnál. Henri Poincaré matematikus, fizikus,
csillagász és filozófus azt állította, hogy az emberiség az
atomenergiát még a legtávolabbi jövőben sem fogja tudni
felhasználni soha, semmilyen formában. 1894-ben egy kitű-
nő szakemberekből összehívott bizottság teljesen kivihetet-
lennek  tartotta   Ferdinánd  von  Zeppelin  léggömbépítési
terveit. Hat évvel később (amikor az első Zeppelin léghajó
már vidáman repkedett) egy másik éppolyan komoly és
szakértő bizottság fakadt  hahotára   Max  Planck   német
fizikus kvantum-elméletének hallatán...
A régi tudósok hibáin jókat nevetnek... a mai tudósok.
De fennáll a veszély, – és miért ne állna fenn? – hogy ők
is elkövethetnek ilyen, sőt ugyanilyen hibákat. És ezzel ők
is tisztában vannak. Ezért a többség jobbnak látja, ha
egyáltalán nem foglalkozik az UFO-val, hisz abból nem
lehet baj, vagy ha pozitív róla a véleménye, azt csak
inkognitó fejezi ki (lásd az amerikai kérdőivek esetét).
Csak azoknak nincs ilyen gondjuk, akik vak dühvei támad-
ják eme “áltudományos terméket".
A világ egyik leghíresebb jelenkori csillagásza, az
amerikai Carl Sagan is szélsőséges ellenzője az UFO-knak.
Ez  már  abból  is  látszott,  hogy  a  szinte az egész világ
54                                                                                      
tévéhálózatában bemutatott Kozmosz című filmsorozatába
UFO-ügyben egy, a problémakörre egyáltalán nem jellem-
ző, ráadásul igen kétséges egyedi esetet vett be, figyelmen
kívül hagyva a fotografikus és egyéb bizonyítékokat, a
sok száz vagy ezer fö vagy szakértők (pl. csillagász kollé-
gái) és űrhajósok által tapasztalt UFO-jelcnségeket. Egy
sajtónyilatkozatában azt  állította,  hogy  egyetlen  olyan
jelentésről sem tud, ami egyértelműen bizonyítaná, hogy
az UFO « idegen űrhajóval (ebben bizonyos szemszögből
tulajdonképpen igaza van), de hozzáteszi: “Ha félretesszük
a tréfákat és anekdotákat, semmi sem marad, amit kutathat-
nánk". Márpedig ez az állítás nem igaz. (52) De a vita
tovább folyik. Stanton F. Friedman atomfizikus érdekes
dologra hívja fel a figyelmet: “A problémát tizenegy éven-
át  tanulmányoztam és arra a meggyőződésre jutottam,
hogy egynémely azonosíthatatlan repülő objektum Földön
kívüli űrjármű. De hogy ezt elismerjük, az legalább olyan
pszichológiai probléma, mint volt háromszáz évvel ezelőtt
a kopernikuszi rendszer elismerése."
És bizony itt a baj. Az UFO kérdésben benne rejlik a
gigantikus tévedés lehetősége – de a hatalmas új eredmény
lehetősége is. A többségünk pszichikailag nem áll készen
arra, hogy most hirtelen egy ilyen rendkívül jelentős
változást fogadjunk el. Ha e pillanatban megcáfolhatatla-
nul bebizonyosodna, hogy az UFO-k valóban egy (vagy
több) idegen, fejlett civilizáció járművei – az emberek
nagy része sokáig nem hinné el a tényt, más részüknek
pedig a gondolatvilága fogadná be nehezen ezt. Ottó Hahn
német fizikus maga szolgáltatta erre a legjobb bizonyíté-
kot: 1954-ben Würzburgban a fizikusok kongresszusán kije-
lentette: “Okos ember nem hihet a repülö csészealjakró
szóló ostobaságokban".
Hosszasan lehetne sorolni a valószínű okokat, amiért
nem hihető az UFO-k idegen eredete – és más érveket,
amelyek viszont éppen ezt valószínűsítik. Ez nem tárgya
könyvünknek (sőt, erről egy külön könyvet lehetne írni...)
Míg Carl Sagan is hajlamos az UFO-ügyet – egyes
magyar publicistákhoz hasonlóan –a vallásos hit témaköré-
be utalni (mint azt ki is fejtette említett interjújában),
55

Hermann Oberth professzor, az űrhajózás atyja soha nem
titkolta, hogy “UFO-párti", vagyis – idézzük öt magát –,
“Hiszem, hogy az UFO-megfigyelésekről szóló jelentések
valós eseményeken alapulnak... (...) Ezeket az objektumokat
a mi szellemi szintünknél magasabban álló lények építették
és irányítják. Minden valószínűség szerint nem a mi Nap-
rendszerünkből, sőt talán nem is a mi Galaktikánkból
származnak."
És miközben az ismert angol tudós, író és futurológus,
Arthur C. Clarké óvatosságra int UFO-ügyben – mint
mondja, nehogy úgy járjunk, hogy a következő nemzedé-
kek hitetlcnségünk miatt “babonás középkoriaknak" nevez-
zenek majd bennünket – addig a fenti érvekre ügyet sem
vetve, az UFO-ellenzők már 1976-ban létrehoztak egy
szervezetet, amelynek nem titkolt, sőt fennen hangoztatott
fő feladata az “UFO-hivők" elleni harc. “The Zctetic"
(“Kétkedő") címmel folyóiratot is indítottak.
13. UFO és elhallgat(tat)ás
A Titkok könyvében már említettem, milyen sötét szerepe
volt (és talán van ma is?) a CIA-nck az UFO-k körüli
ködösítésben. Az természetes, hogy a szervezet – amelynek
nem is titkolt célja az egész világról begyűjteni, tárolni és
felhasználni minden, számára értékes információt – gyűjti
az azonosítatlan repülő tárgyakra és esetleges “legénységük-
re", valamint azok ténykedéseire vonatkozó híreket. A
CIA kezdetben azt hitte, a repülő csészealjaknak nevezett
valamik új, titkos szovjet fegyverek. Amikor kiderült,
hogy ez nem felel meg a valóságnak és minden egyéb
körülmény arra mutatott, hogy ezek a szerkezetek hajme-
resztő módon felülmúlják a földi fegyveres erők legkorsze-
rűbb eszközeit, megváltozott a helyzet. Kezdetben próbál-
ták eltitkolni az UFO-esctcket, majd pedig egyenesen azt
sugallták az (amerikai) közvéleménynek, hogy ilyen jelen-
ségek egyszerűen... nem is léteznek. Ennek a módszernek
több lehetséges, követendő változata volt számukra. Az
egyik az, amikor látszólag a CIA-hez semmiféle módon
56
nem kötődő egyénekből kutatóbizottságot hoznak létre, és
az hosszas “vizsgálódás" után kijelenti; hogy – például –
az UFO-k Földön kívüli eredetére nincs semmilyen bizonyí-
ték, így volt ez már a Condon-bizottság kutatásával is. A
Blue Book program vezetője, Edward J. Ruppelt jelentette
ki még a hatvanas évek elején Donald Kcyhoe-nak (aki
minderről könyvet is irt) a következőket:
“Köteleztek bennünket, hogy minden megfigyelést és
jelentést titokban tartsunk oly sokáig, amíg az lehetséges.
Amikor minden elővigyázatosság ellenére valamelyik jelen-
tés mégis a közvélemény elé került, azonnal valamilyen
magyarázatot kellett közölnünk, találni valamit, ami a
lehető leggyorsabban megfosztja az információt meggyőző
erejétől. Abban az esetben, ha hamarjában semmi hihetőt
nem tudtunk kitalálni, kötelességünk volt legalább nevetsé-
gessé tenni a tanúkat. Ily módon olykor saját pilótáinkat is
meg kellett fosztanunk szavahihetőségüktől. Ez persze nem
volt fair dolog, de nem léphettünk fel a CIA ellen."
És egy másik vélemény:
“Arculütés az egész társadalom számára, hogy nincs
jogunk megismerni az igazságot" – nyilatkozta a New
York-i jogász, Henry Rothblatt – egy, az UFO-kkal kapcso-
latos információszerzés jogaiért küzdő polgárjogi szervezet
képviselője. 1978-ban a The New York T/mesnak adott
nyilatkozatát így folytatta: “A CIA nagy felelősséget vállal,
amikor 1952 óta titokban tartja a társadalom előtt az
összes UFO-val kapcsolatos információt. Cáfolhatatlan
bizonyítékaink vannak arra, hogy a CIA gyűjti és tárolja
ezeket az anyagokat. Kissé furcsa viselkedés ez, hiszen a
szervezet ugyanakkor azt állítja, hogy az UFO-k nem
érdemesek semmiféle kutatásra".

14. MANIPULÁCIÓK

UFO-ügyben (főleg amerikai hivatalos körökben) igen
érdekes példákat láthat az ember arra, hogyan lehet vagy
kell össze-vissza hazudozni, ha úgy hozza a szükség. Né-
hány példa:
57

1947. szeptember 23-án, tehát alig pár hónappal azután, 
hogy Kenneth Arnold találkozott az “első" UFO-kkal – az
Amerikai Légierő Felderítési Műszaki Központja (Air Tech-
nical Intelligence Center, ATIC) jelentést készített az UFO-k-
ról, amit az Air Matériái Command parancsnoka, Nathan
Twining tábornok írt alá. Ebben többekközött kijelentet-
ték, hogy “a szóban forgó jelenség nem fantázia vagy
képzelet terméke, hanem teljesen reálisan létezik", vala-
mint hogy “nagyméretű repülőgépekhez hasonló és feltehe-
tően korong alakú objektumokról van szó", no és azt is
részletezték, hogy a tárgyak hogyan viselkednek a levegő-
ben, és – ez fontos – ezen jellemzők alapján arra a
belátásra jutottak a szakértők, hogy az objektumokat “kéz-
zel, távolról vagy automatikusan vezérlik".
Ezt a jelentést nemcsak hogy nem tették közzé akkor,
hanem amikor kiszivárgott híre, még a létezését is letagad-
ták. A légierő illetékese később kereken kijelentette, ilyen
dokumentum nem létezik. Ám tizenkét évvel később az
úgynevezett Condon-jelentés nemcsak megerősítette létét,
hanem közölte tartalmát is...
Aztán következett a híres Mantell-eset (a katonai pilóta
1948. január 7-én egy UFO-t üldözve gépével együtt felrob-
bant); ez olyan sokkhatást váltott ki, hogy a tengerészet
vezérkara különböző tudományágak szakembereiből külön-
bizottságot hozott létre, hogy a repülő csészealjak kérdés-
komplexumát széleskörűen kutassák. Ennek elnöke, dr.
Urner Liddel kitűnő tudós többszáz tanúvallomás tanulmá-
nyozása után véleményében ezt írta: “A repülő csészealjak
földönkívüli eredetű szerkezetek". A Mantell felrobbanását
okozó UFO-t később egy kutató léggömbbel (Skyhook-
balloon) vélték azonosítani, amellyel ebben az időben a
haditengerészet kísérletezett.
De azután eljött a korszak, amikor a légierő minden-
áron el akarta titkolni az UFO-k létét. Például nem sokkal
később, pontosabban 1950 novemberében Daytonban a
légierő felderítőszolgálatának főnöke, E. Watson ezredes
interjút adott az International News Service-nek és határozot-
tan kijelentette: “Részletes elemzés után majdnem minden
UFO-megfigyelésről kiderül, hogy szerzőik lelkileg sérültek
58
vagy vallási különcök, hírnévre vágyók avagy rossz ízlésű
tréfacsinálók".
Feltehetjük persze a kérdést: ha így lenne, ahogyan az
ezredes úr közölte, akkor miért alkalmaztak az amerikai
hatóságok hírzárlatot oly sok UFO-vizsgálat és arról ké-
szült jelentés esetében? A következő évtizedekben folyton
ismétlődött ez a macska-egér játék; felelős tisztek hol ezt,
hol azt mondták. Hol “nincs itt semmi titok", majd más
tisztek rövidesen ismét a kötelező titoktartásra hivatkozva
tagadták meg az információszolgáltatást. A dolgok végül
odáig fejlődtek, hogy magas rangú tisztek és politikusok
nyugdíjaztatásuk után “vallanak". Így erősítette meg az
UFO-kra elrendelt hírzárlat tényét a légierő volt parancs-
noka: P. A. del Vallee tábornok, James McAshen ezredes, a
szárazföldi hadsereg volt parancsnoka, R. B. Emerson, és a
tengerészet volt vezetői, H. B. Knowles ellentengernagy és
D. S. Fahrncy ellentengernagy. A legsúlyosabb vádakat az
elhallgatás miatt... maga a CIA volt főnöke, R. H. Hillen-
koetter  admirális hányta  a hatóságok szemére  (ő csak tudta!).
Számtalan olyan esetről tudunk, amikor az UFO-t
látott, sőt azt lefényképezett tanút a legmegátalkodottabb
módokon környékezték vagy félemlítették meg különböző
hivatalos személyek vagy olyan egyének, akik hivatalosnak
adták ki magukat, és akiket később nem sikerült fellelni,
azonosítani. A szakkönyvekben pontos adatokat (hely, idő,
nevek, esetek leírása) találunk arról, hogyan tűntek el
szőrén-szálán a fotók vagy filmek, avagy hogyan közlik
ezeket később a sajtóban... azzal a kísérőszöveggel, hogy
íme, ezek ismert hamisítványok!
1946-ban, nyáron, amikor még senki sem hallotta a
“repülő csészealjak" kifejezést, Svédország fölött valóságos
UFO-hullám vonult át. Az elhárítás azt hitte, új szovjet
fegyverekről van szó, és azonnal hírzárlatot rendelt el.
(Hja, mindig ez az első, szinte önkéntelen reakció!) A
társadalom csak akkor szerzett tudomást az ügyről és a
Szovjetunió elleni vádról, amikor a moszkvai sajtó cáfolta,
hogy a Szovjetuniónak köze lenne a dologhoz.(53)
1954. július l-jén az USA-ban egy Starfire F-94-es
59

vadászgép két pilótája egy sikertelen UFO-üldözés közben
kénytelen volt katapultálni. A gép a New York állambeli
Wallesville városkában egy épületre zuhant, felrobbant,
roncsai egy autóra hulltak, a benne ülő család – férj,
feleség, két gyermek – meghalt. Nehogy a pilóták elmond-
ják a civileknek, mi is okozta a balesetet – a szokással
ellentétben a hadsereg ezúttal nem engedélyezte, hogy a
pilóták felkeressék az áldozatok családtagjait.
1965-ben a Minnesota állambeli Duluth város több ezer
lakója volt szemtanuja, amint amerikai vadászgépek hét 
(7) UFO-t üldöztek. A környékbeli repülőterekről mindkét
“alakulatot" látták a radarokon is. De bárki kérdezett rá
később az eseményekre – a hatóságok letagadták az egészet.
1979. november 27-én este Madrid sok ezer lakosa
figyelhetett meg két UFO-t, amelyek “többször átszáguldot- 
tak a város fölött... Hihetetlen sebességgel haladtak, erős
narancsszínű, vörös és ibolyaszínű fényt árasztottak maguk-
ból". Ám a madridi nemzetközi repülőtér irányítótornya és
az ország légvédelmi parancsnoksága megtagadtak minden
felvilágosítást. (54)                                                                
így aztán azon sem csodálkozhatunk, hogy az UFO-k 
kutatását végző hivatalos bizottságok is – ahelyett, hogy 
nyilvánosságra hozták volna értesüléseiket – javarészüket 
inkább eltitkolták.
                                                                 
15. HAMISÍTÁSOK

Számos esetben olvashattunk igaz és kevésbé igaz története-
ket arról, milyen hamisítások történtek UFO-ügyekben;
valahogy szinte mindig csak olyan esetekről értesültünk,
amikor UFO-hívök vagy egyenesen mániákusok hamisítot-
tak fotót, dokumentumokat, adatokat stb.
Nem szabad azt hinnünk, hogy az ellentábor nem követ
cl hasonló minősíthetetlen tetteket. Bizony az ilyesmi még
neves tudósokkal is megesik.
1951. augusztus 25-én este 21 óra 40 perckor Clyde
Tombaugh amerikai csillagász, – aki 1930-ban felfedezte
naprendszerünk kilencedik bolygóját, a Plútót! – rendkívü-
60
li esemény szemtanúja lett. Feleségével és anyósával Las
Cruces-beli (Új-Mexikó állam, USA) háza teraszán ülve
felpillantott az égre és egy szivar alakú testet látott, amely
két sorban nyolc (a másik két tanú szerint hat) fényponttal
is rendelkezett. A szögletes fénypontok a jelenség egész
időtartama alatt megőrizték egymástól való távolságukat,
feltehetően tehát egyazon sötét tárgy részeit alkották. Az
objektum a legteljesebb csendben repült át a láthatáron
északról délre. Tombaugh döbbenete szinte leírhatatlan
volt. ö, aki sok tízezer órát töltött az égbolt megfigyelésé-
vel, még soha nem látott ehhez hasonló dolgot. Nem is
tudta, mit kezdjen vele. Mint igazi tudós, nem akarta az
eseményt “eltemetni", azt mindenáron szerette volna nyilvá-
nosságra hozni – de  eszébe jutott, mit szól majd az
UFO-kat mániákusán ellenző tudományos közvélemény és
kollégái, ha a szenzációhajhász sajtó felkapja az ügyet és
vele kapcsolatban az ö nevét?
Szerencsére – bár, mint később kiderül, igen kétséges
“szerencse" volt ez – Tombaugh tudomást szerzett egy
tudósról, aki éppen akkor gyűjtött adatokat készülő, UFO-k-
ról szóló könyvéhez. Kollégáról volt szó: Donald H. Menzel
a Harvard Egyetem Csillagászati Obszervatóriumának igaz-
gatója készült megjelentetni  “Flying Saucers" (Repülő
Csészealjak)  című  könyvét. így hát ő kapta kézhez a
három személy megfigyelésének leírását és neves kollégájá-
nak az objektumról saját kezűleg készített rajzát.
A döbbenet sora ezúttal Menzel professzoron volt. Csak
éppen egészen más okból... Menzel ugyanis esküdt ellensége
volt az UFO-kérdéseknek és könyvében éppen azt igyeke-
zett bizonyítani, hogy csak primitív emberek “hisznek" az
UFO-kban. Szorgalmasan indokolta is érvelését, amelynek
egyik sarkalatos pontja az volt, hogy az UFO-kat (már
amennyiben egyáltalán léteznek, mert Menzel professzor
természetesen ezt is kétségbevonta) f öldönkivüli eredetűek-
nek tekinteni éppen olyan, mintha azt mondanánk, az
UFO-k boszorkányok vagy szellemek termékei. Azt sugall-
ta, hogy az UFO-“hit" a középkori boszorkány-hiedelmek
modern megfelelője. Menzel professzornak nincs kétsége
afelől, hogy az UFO-k általában optikai csalódások; akik
61

látják őket, azok pedig szencációéhes egyének.
Nos, ilyen  felfogással – prekoncepcióval  – fogott
Menzel könyve írásához, és ekkor kapta kézhez a híres
csillagász megfigyelését. Ez az anyag egyáltalán nem illett
az ö előre elkészített elveihez. Hogyisne, hogyha közölné,
egyes olvasói még azt hinnék, mégis vannak UFO-k! Hiszen
a jelenleg élő legnagyobb csillagász is látott egyet! No, de
vissza sem utasíthatja az anyag közlését, abból is botrány
lenne, tudóstársai joggal vetnék a szemére az anyag elfo-
gult, pártos kezelését. Mi legyen hát a kakukktojással?
Menzel az egyetlen kiutat a közönséges és durva hamisítás-
ban találta meg. Közölte könyvében Tombaugh professzor
levelét – de úgy megmásítva, hogy az egyetlen részletében
sem egyezett az eredetivel, és kizárólag Menzel professzor
anti-UFO elméletét lászott bizonyítani. És még ez sem volt
elég – a jelenség Tombaugh által saját kezűleg készített
illusztrációját egy, a Harvard Egyetem fizikai laborató- 
riumában készített “mű-UFO" fotójával  helyettesítette. 
így nem csoda, ha Menzel könyvében (“Flying Sauccrs") 
Tombaugh professzor jelentése is... UFO-ellcncs “bizonyí-;
tékká" változott!                                                                  
Az egész ügyre aztán úgy derült fény, hogy Tombaugh 
– egyetlen szó saját kommentár nélkül – a Life-ban 
közzétett két dokumentumot egymás mellett: saját eredeti 
jelentését és annak Menzel-féle hamisított változatát.           
A tudósok becsületére legyen mondva, ettől kezdve
elfordultak Menzeltől, aki később egy másik könyvben
(The World of Flying Sauccrs. A Scicntific Examination of 
a Major Myth of the Space Agc) kétségbeesetten próbálta
bizonygatni az UFO-k nemlétét. A külvilágnak szánt nyilat-
kozatokban Menzel kollégái, főleg amerikai és olasz csilla- 
gászok gyerekesnek, sőt abszurdnak tartották Menzel ma-
gyarázatait, amelyekkel igyekezett bizonygatni, hogy az
UFO-k ilyen vagy olyan természeti jelenségek. Kíméletesen
szemére vetették, hogy nem nőtt fel a problémához. És
ilyen esetben mit sem segíthet az a (tudományosan immár
bizonyított) tény, hogy hasonlóan járt el Ptolemaiosz és
Kepler is: adatokat hamisítottak, hogy azok beleillőek
legyenek elméletük indoklásába. Az apró különbség: az ő
elméleteik helyesek voltak...
62

16. NÉHÁNY ÉRDEKES HÍR...

Tudja-e, Kedves Olvasó, hogy 1952.július 20-án hajnalban
(az első “washingtoni csata" alatt) Indianapolisban a korán-
kelő emberek is látták az UFO-kat, ezért a helyi rádióállo-
más felszólítást sugárzott az “UFO-kat vezető ismeretlen
pilótáknak". Garantálták nekik, hogy szabadon mozoghat-
nak majd a Földön, ha leszállnak, és hogy az emberek
barátságosan fognak viselkedni velük. Sőt, közöltek a
fogadásukra kijelölt repülőtér adatait is...
...hogy Aimé Michel francia professzor 1954-ben napról
napra térképre rajzolta, hol láttak UFO-kat az egymástól
független megfigyelők. Franciaország térképén a vonalak
napról napra összeköthetőek voltak egy vonallal úgy, hogy
ezek egy központi helyen metszették egymást. A vonalak
sohasem törtek meg. Az alakzat huszonnégy óránként válto-
zott, ráadásul mindig éjjel 01 óra körül. A sorra kialakuló
geometriai alakzatok soha nem hasonlítottak az előző napi
figurákra, mindig új és mindig szabályos rajzolatot adtak.
Michel minderről könyvet írt (“Lucur sur les sőucoupcs
volantcs"). Az egyik ilyen térképet (az 1954. Október 7-i
megfigyelések alapján készítette) és szakcikkét a népszerű
tudományos sajtó is lehozta. (55)
...hogy – mint azt a Titkok könyvében is említettem –
számos űrhajós látott, sőt le is fényképezett ismeretlen
repülő tárgyakat. Nyilván ez nem mind volt UFO; előfor-
dulhatott, és állítólag elő is fordult, hogy régebben fellőtt
és pályájukról letért mesterséges holdak, űrhajók üzem-
anyagtartályai és egyéb kisebb-nagyobb tárgyak lehettek a
“rejtélyes objektumok". Azonban korántsem minden megfi-
gyelés magyarázható meg ily módon.
1968.július 20-án, az Apolló-11 történelmi útján (az
első holdraszállás előtt) Edwin Aldrin filmezte a Holdat,
miközben a földi űrhajó azt megkerülte. A láthatáron
hirtelen két, különböző nagyságú fényesen ragyogó kör
vagy kerek tárgy jelent meg, ezek repülés közben egymástól
hol eltávolodtak, hol közeledtek egymáshoz. Ügy manőve-
reztek, ahogyan arra földi járművek nem lennének képesek.
63

Mindez filmre került. Neil Armstrong (aki másnap az első
emberként lepett a Holdra) azt mondta erről: “Nagyon
meglepődtem. De hát a saját szememmel láttam..."
Irodalom
1.    Magyar Rádió, 1986. január 24. Esti Magazin, 18.30.
2.    Magyar Nemzet, 1986. január 25.                                                                 
3.   Znicc, Lucjan: Nieznane objekty latajace. Goscie z Kozmosu? (Ismeretlen
repülő objektumok. Vendégek  a világűrből?  Gdansk, 1988 KAW.  307
4.     New York Times, 1952. július 22.
5.     Washington Evening Star, 19S2. július 22.
6.     Például: Associated Press, 1952.július 28-i jelentése.
7.     New York Times, 1952. július 28.
8.     The UFO Evidence, NICAP, 1954.                                                                
9.     New York Times, 1952. július 22.
10.   The Washington Star News, 1952. július 29.
11.   Többek között a Science News Letter, 19S2.december 20-i  számában.
12.   North Bay Nugget, 1952. április 18.                                                               
13.   Domanski, Jerzy: Zagadka cpoki (Korunk rejtélye). Warasawa 1979. A
Nemzetvédelmi Minisztérium Kiadója, 14-1S. oldal.                                       
14.   True, 196S. január.                                                                                        
15.   Keyhoe, D. E.: Aliens from Space. New York, 1973.
16.   Epoca, 1978. június 7. “Uno scienziato tra gli UFO".                                   
17.   ANSA olasz hírügynökség jelentése, 1980. február.
18.   Bild, 1979. május IS.
19.   Newsweek, 1977. november   21.   Péter  Gwynne és   Kathrine   Amw
riportja: “The Galileo of Ufology".                                                                
20.    1)   United Press International (UPI) hírügynökség 1973. november S-
jelentése.
2)    APRÓ Bulletin, 1973. szeptember-október.
3)    UFO Investigator, 1973. november.
21.   Astronautyka (Varsó), 1984. 1. szám.
22.   The Toronto Star, 1978. március 22.
23.   Edwards, F.: Flying Saucers...
24.   New York Times, 196S. november 11.
25.   Indianapolis Star, 196S. november 10.
26.   Herald Journal (Syracuse), 1965. november.
27.   Herald Journal, 196S. november 16.
28.   L'Express,  1966. október 31: “La nuit des sSucoupes" (A csészealjak
éjszakája).
29.   NICAP Investigator, III. évf. S. ss.
30.   Saint Paul Pioneer Press, 1965. november 27.
31.   Przekrój, 1979. február 11.
32.   Las Vegas Sun, 1962. április 19.
33.   Farmington Times, 1950. március 18.
34.   National Enquirer, 1978. június.
64
SS.   Paris Match, 1954. október IS.
36.   Le Courrier Interplanetaire, 19S5. 6. szám.
37.    Washington Post, 1976. április 1«.
38.   PAP hírügynökség 1968.július 30-i jelentése.
39.   Neues Zeitaltcr, 48. szám “Veröffentlichung der UFO-Geheimnisse?".
40.   NASA Fact Sheet, 1978. február, KSC-13-78.
41.   Quick, 1978. április 20.
42.   Pravda, 1980. március 2.
43.   Epoca, 1978. június 7.
44.   New York Post, 1967. június 27.
45.   Többek között AFP, UPI és PAP hírügynökségek 1978.november 20-i
jelentései.
46.   UFO-Review,   1978.   április   (3.   szám):   Diane   Quist:   “Behind   Claseö Doors of the United Nations UFO Conference".
47.   PAP hírügynökség 1978. november 28-i jelentése.
48.   D'ániken,  Erich  von:   Erscheinungen.   (Kinyilatkoztatások.)   1974.  Még ugyanebben az évben 23 különbözfi kiadónál jelent meg.
49.   Science ct Vie, 1974. április.
50.    Ottawa Journal, 1962. április 18.
51.   Tyehnyika Mologyozsi, 1980. november.
52.   Playboy-intcrjú, 1978. szeptember.
53.   Novoje Vremja, 1946. augusztus 4.
54.   PAP hírügynökség 1979. november 28-i jelentése.
65.   Science et Vie, 1958. február (485. szám).
Egyéb, UFO-król szóló közlemények:
1.     Polityka (Varsó) 1979. szeptember 8.
2.     Sunday Express, 1951. október 1.
65

“Van valamilyen múltunk..."
(Jean-Paul Sartre)

KÉRDŐJELEK GLOZELBEN

Az emberi civilizáció története tele van kérdőjelekkel és
ezen nem is csodálkozhatunk. Múltunkról nagyon keveset
tudunk, és amikor az idők homálya lefoszlik egy-egy
újabb részletről, döbbenten figyelünk fel rá. Aki valaha is
foglalkozott az emberiség nem is olyan régi őstörténetének
eseményeivel, az tudja, milyen sok egymásnak is ellentmon-
dó üggyel találkozhatunk. A bizonytalanságot csak növeli,
hogy gyakran a tudomány sem tud egységes álláspontra
jutni a vitás kérdésekben. (Talán szerénytelenségnek tűnik,
de akiket ez a problémakör mélyebben érdekel, azok figyel-
mét felhívom “A rejtélyes elődök..." című könyvem máso-
dik részére, amely 1983-ban az Ifjúsági Lapkiadó Vállalat-
nál jelent meg.)
Azt is mondhatjuk: efféle vitás kérdésekről egyre több
szó van a történettudományban, és ez mindenképpen pozi-
tív fejlemény. Ez is jelzi, hogy az újabb felfedezések,
tények, hipotézisek – ha nehezen is – de utat törnek
maguknak, és olykor a már-már elfogadott elméleteknek is
át kell adniuk helyüket az újaknak.
E rövid fejezetnek igen rövid az irodalomjegyzéke is;
ezen felül szó esik benne újságcikkekről, sőt még lexikon-
szócikkekről is. Ez nem véletlen; nem annyira egy felfede-
zés mibenlétéről akarok most szólni, sokkal inkább egy
jelenségről. Arról, hogy hová fajulhatnak a tudomány
saját berkeiben is az ellentétek, ha egy szenzáziós felfede-
zéshez az érintettek személyes érdeke, megbántott hiúsága,
66
valamint más tudományon kívüli események és érzelmek is
kapcsolódnak. Az alábbi megtörtént eset tökéletes negatív
példa, figyelmeztetésül szolgálhat minden eljövendő hason-
ló esetben is.
Glozelről van szó, a híres (hírhedett?) glozeli régészeti
leletek felfedezéséről. A “kis" Larousse francia enciklopé-
diában Glozel címszó alatt ezt olvashatjuk:
“Glozel – helység Allier megyében, Vichy közelében.
Történelem előtti felfedezések, amelyek hitelességét kétség-
bevonják."
A Larousse szerzői itt nagyon finoman fogalmaztak.
Nem így egy másik francia lexikon, a “kis Róbert" szerzői:
“Glozel – falu Allier-ben, Vichy melett. 1925-ben itt
számos történelem előtti tárgyat találtak, amelyeket ké-
sőbb hamisítványnak nyilvánítottak."
A “Róbert" szerzői alighanem túl sommás és elsietett
ítéletet hoztak. Pontosságuk iránt különben némi kétsége-
ket ébreszt már az a tény is, hogy a glozeli lelet időpontját
1925-re teszik, holott a szenzáziós felfedezésre 1924 már-
ciusában került sor.
Ekkor ugyanis Claude Fradin glozeli parasztgazda fiá-
val együtt a földjüket szántották. Az ekét két tehén húzta.
Szántás közben váratlanul megnyílt a föld; az egyik tehén
egy mély gödörbe zuhant, csak a szarva látszott ki. A
gödröt tanulmányozva kiderült, hogy abban rengeteg kerá-
mia-maradvány, agyagtábla, jelekkel televésett kerek kő-
és csontdarabok találhatók – ez utóbbiakat is különféle
jelek és rajzok borították.
A lelet nagy érdeklődést keltett. Akkor még senki sem
sejtette, hogy a Glozel szó hamarosan éppen úgy felkorbá-
csolja az egész francia közvéleményt, mint a múlt század-
ban a Dreyfuss-ügy, és hogy ez az ügy még több mint
ötven év múlva is visszatér majd a lapok első oldalára.
A glozelileletet elsőként vizsgáló szakértőket különösen
az agyagtáblákon látható jelek izgatták. Mégis, inkább a
talált edények jellegzetességei és a rajtuk levő rajzok
alapján arra a következtetésre jutottak, hogy az összes itt
fellelt tárgy a magdaleni-kultúrának is nevezett történelmi
korszabói, vagyis időszámításunk előtt 14.000-9.500 közötti
67

időből származnak. Ez a kor a fiatalabb őskőkor végén
volt; matriarchátus, kőpengék és csontszerszámok használa- 
ta jellemezte. Ez volt az őskőkori művészet, a csontfaragvá-
nyok, barlangfestészet fénykora. így hát az agyagtáblákon
az ismeretlen betűkre emlékeztető jelek azt bizonyították
volna, hogy egy európai civilizáció már tízezer évvel
ezelőtt saját írással rendelkezett!
Ez a tény teljesen ellentmondott a tudósok azon állításá-
nak, hogy az írást körülbelül 3500 évvel ezelőtt a föníciai-
ak találták fel. A glozeli agyagtáblák jelei arra mutatnak,
hogy a föníciaiak találmánya előtt már létezett egy annál
jóval régebbi írás – ezt talán már 8-10 ezer évvel koráb-
ban használták az akkoriban itt élő emberek!
A leleteket tanulmányozó szakértők véleményét meghall-
gatva a közeli Vichy orvosa, dr. Morlet, aki kedvtelésből
régészettel is foglalkozott, felfogta a leletek értékét, és
szakmailag gondjaiba vette a Fradin-családot. Az idősebb
Fradinnal közösen szakcikket írt a glozeli leletről, és
szerette volna azt a régészeti sajtóban publikálni.
Akkoriban Franciaország legkitűnőbb régésze Capitant
professzor volt; Morlet és Fradin cikke véleményezésre
hozzá került. Capitant professzor kezdetben nagyon fellel-
kesült a glozeli leletek láttán; most azt javasolta Morlet-
nek, Fradin neve helyett az ő neve kerüljön a cikk élére,
az nyilván “növeli majd a lelet tudományos értékét",
súlyát. (Ezek Capitant saját szavai...) Morlet ebbe nem
egyezett bele, nem volt hajlandó Fradint kidobni a csónak-
ból azért, hogy helyette Capitant-t vegye be. Tulajdonkép-
pen ez volt a kiindulópontja és talán a fő oka a több mint
fél évszázadig tartó hadakozásnak.
Capitant ugyanis megsértődött és kis töprengés után
már tudta, hogyan lehet aláaknázni az ügyet. Közhírré
tette, hogy minden Glozelben talált tárgy közönséges hami-
sítvány, és Fradinékat bírósági úton kellene felelősségre
vonni. Capitant mögé sorakozott fel a francia régészek
jelentős része – talán nem árt megjegyezni: a leleteket
tulajdonképpen nem vizsgálták még meg tudományos ala-
possággal, ám ez nem akadályozta meg ezeket az embereket
abban, hogy “véleményt" nyilvánítsanak, és azt saját véle-
68
ményüknek nevezzék. Számukra egyszerűen Capitant tekin-
télye volt a döntő tényező. A korabeli újságírók úgy
vélték: a régészeket fájdalmasan érintette, hogy valamiféle
amatőrök tesznek jelentős felfedezéseket... No és az sem
jelentéktelen dolog, hogy ez a felfedezés veszélyeztette az
európai civilizáció történetéről addig tudott-tanított ismere-
teket. A glozeli lelet ugyanis egyszerűen “fejre állította" a
kötelezőnek tartott elméleteket.
A két Fradint – apát és fiát – a régészek követelésére
csakugyan bíróság elé állították. Két vádat emeltek elle-
nük: az egyik az volt, hogy felfedezésüket pénzért mutogat-
ják (így akartak akkora összeghez jutni, hogy Múzeumot
építhessenek a leletek számára), a másik vád pedig úgy
szólt, hogy szándékosan félrevezették a közönséget, amikor
hamisítványokat mutattak az embereknek valódi régészeti
leletekként.
A két világháború között nemcsak a francia, hanem a
világ régészeinek “főpapja" is Henri Breuil volt (1877-
1961). A szójáték talán megbocsátható, ha hozzátesszük,
hogy Breuil pap volt... Nem titok az sem, hogy a maga
idejében ő volt az emberiség őstörténetének legjobb kutató-
ja. Számtalan tudományos intézmény, akadémia tagjaként
Breuil professzor főképpen a barlangi festészet nagy isme-
rője volt. Kezdetben úgy nyilatkozott: a glozeli leletek az
egyik legfontosabb felfedezés a franciaországi magdaleni-
kor kutatása terén. De aztán történt egy érdekes, aligha
“tudományos" esemény: Breuil is találkozott Capitant-nal
– aki különben Breuil régi barátja volt – és attól kezdve
a pap is azt hirdette: a glozeli leletek hamisítványok!
Szerencsére azért nem minden tudós régész osztotta
Breuil és Capitant véleményét. Glozcl hitelessége mellett
tették le a garast a nem kevésbé híres és elismert Solomon
Rcinach, valamint Loth, az antropológia professzora, és
mások is. Ezzel aztán olyan harc kezdődött a francia
sajtóban és közéletben, amelyre tudományos (?) körökben
azelőtt alig volt példa. Az újságok szinte hetenként közöl-
ték valamelyik oldal “utolsó, végleges és megsemmisítő"
érvét, amelyeket persze minduntalan még újabbak követtek.
A vita néha elfajult, becsületsértési perek lógtak a levegő-
69

ben, komoly és tiszteletreméltó emberek gyalázták egymást,
vonták kétségbe nemcsak mások tudását, de elmebeli képes-
ségeit is.
Jóidéig úgy látszott, Glozel ellenfelei kerekednek felül. ;
Ma már szinte hihetetlen – de igaz –, milyen módszereket
alkalmaztak a szerencsétlen Fradinék ellen. A rendkívül
drága  perek  éveken át húzódtak; az ellenfelek ugyanis
egymás között elosztották a szerepeket és amint X. tudós 
pere véget ért Fradinék ellen, Y. tudós máris elindította 
ellenük a következőt, mialatt Z. régész már készítgette a 
következőt, a harmadikat, az ötödiket, a tizediket... Az 
“anti-glozelisták" még arra is vetemedtek, hogy... hamisítá-
sokat kövessenek el! Minden elképzelhető módon szerették
volna ugyanis lejáratni a közvélemény előtt Fradinékat, és
persze a leleteket is (a környékbeliek által“holtak mezejé-
nek" nevezett területen folyamatosan találtak újabb és
újabb régi tárgyakat). Egy napon az éber glozelisták rajta-
csipték Garrod kisasszonyt, a glozeli leletek hitelességét
kutató nemzetközi bizottság egyik tagját, amint a tárgyak
közé egy saját maga által gyártott agyagtáblácskát próbált
csempészni. A tettenérésről különben fényképfelvétel is
készült. És nem árt, ha hozzátesszük: Garrod kisasszony
Breuil asszisztensnője volt. Több hasonló eset is történt. Ám ekkor mintha fordulatállt volna be az ügyben – a nemzetközi bizottság ugyanis meghozta “ítéletét": a glozeli leletek hitelesek, nem hamisítványok!
Azonban tévednek azok, akik azt hiszik, hogy ezután a
“hivatalos régészet" feladta az értelmetlen, sőt céltalan
ellenállást, ök úgy értelmezték a Morlet és Fradinék ellen
vívott harcot, hogy abban a tét immár az egész francia
tudományos élet jóhíre. A hamis becsvágy, a sértett hiúság
nagy szerepet játszik az ehhez hasonló esetekben, így volt
régebben és így van ez ma is. A franciák ekkor egy
“ellen-bizottságot" hoztak létre, ez kizárólag francia régé-
szekből és persze anti-glozelistákból állott, és így nem is
csoda, ha ennek ítélete éppen fordítottja volt a nemzetközi
bizottság megállapításának: szerintük a glozeli leletek mind
egy szálig hamisítványok. Egy bíróság  helyszini  szemlét
70
rendelt el, akkor a rendőrség talált egy még nyers, kiégetet-
len agyagtáblát is. Ezt az anti-glozelisták dobták Fradinék
földjére, azt a látszatot szerették volna kelteni, mintha
Fradinék jelenleg égetnék az “ősrégi agyagtáblákat", nyil-
ván az összes így és most készült, sugallták... Az ügybe
belekeveredett a Le Matin című napilap is, egyike volt az
anti-glozelisták szócsöveinek. Mikor már túl messzire vetet-
te a súlykot, Fradinék beperelték a szerkesztőséget. Ügyvéd-
jük a korabeli francia jogvédők gyöngye, a híres Torres
volt. A becsületes leletmentők a pert megnyerték, ismét
bizonyítva, hogy a leletek hitelesek, és éppen ellenkezőleg,
a régészek próbálják azokat újra és újra meghamisítani.
őszintén szólva, ma már kissé értetlenül állunk a
történtek előtt. Igaz, sok ember – és ez alól persze a
tudósok sem kivételek – nehezen vagy egyáltalán nem
képes beismerni tévedését. De amit azokban az években a
francia régészek elkövettek, meghaladja a képzelőerőt.
Franciaország legjobb régészei, elismert és valóban nagytu-
dású emberek saját kezűleg készítettek durva hamisítvá-
nyokat és próbálták azokat a leletek közé keverni, csak-
hogy “bebizonyítsák": mégis nekik van igazuk, nem az
amatőr felfedezőknek... Nem érdekelte őket az sem, hogy
ily módon a felbecsülhetetlen értékű leletek elpusztításáért
küzdenek!
A leletek különben valóban nagyon érdekesek. Glozel-
ben az évek során összesen több mint háromezer tárgyat
ástak ki, és ezek nem egyazon, hanem különböző történel-
mi korokból származnak (mellesleg ez volt a hamisítás-pár-
tiak egyik fő érve). A “holtak mezején" talált különféle
tárgyak közül a legérdekesebbek:
1.  Emberi és állati csontok. A szakértők szerint az ott
fellelt emberi csontok ősi, ismeretlen emberi fajra utalnak,
amelynek egyedei javarészt igen izmosak voltak és főként
növényi eredetű táplálékot fogyasztottak. Az állatcsontok-
ból ezek az ősemberek különféle fegyvereket készítettek; a
megmunkálásuk igen gondos. Minden darabon rajzokat
láthatunk, leggyakrabban rénszarvast és párducot.
2.   Kőtárgyak. Ezek javarészt kőbalták, de ezeket is
rajzok bontják. Feltehetően sohasem használták őket rcn-
71

deltetésszerűen; szerepük inkább rituális lehetett. Holtak- 
kai együtt temettek el őket. A rajzok legfőbb témája itt is
a rénszarvas.                                                                        
3. Kerámia-edények és cserepek, valamint égetett figu-
rák és agyagtáblák.  Ebben a  csoportban  a legnagyobb 
meglepetést  az  okozta,   hogy  az agyagtáblákon  íráshoz
hasonló jeleket találtak. A jeleket 111 csoportra osztották
és  egyes  szakértők  bizonyos  hasonlóságot,   fedeztek  fel
köztük és a föníciai, ibériai, latin írás, valamint az egyipto- 
mi hieroglifák, sőt a ciprusi szótagírás jelei között. Sajnos,
mivel a leletek körül dúló “tudományos" harc miatt a
glozeli írásokkal fél évszázadon át érdemben senki sem 
foglalkozott, ma  sem tudunk róluk szinte semmit sem. 
Ettől függetlenül született néhány érdekes feltevés.               
Az egyik szerint például azok, akik Glozel környékén
sok ezer évvel korábban ezeket a jeleket a táblákra karcol-
ták-vésték, nem ismerték az írást; szolgai módon–feltehe- 
tően rituális okokból – másolgattak valamilyen szövegma- 
radványokat, jelcsoportokat. Bárhogyan is van, az bizonyos- 
nak látszott, hogy ama korban létezett a föníciainál jóval
régebbi írás, így azt az állítást is megkockáztathatjuk,  
hogy talán az írást nem is keleten, hanem nyugaton talál- 
ták fel (aminek persze különösebb jelentősége nincs, pusz-  
tán új fényt vethet erre a kérdésre).                                      
Talán nem érdektelen még hozzátenni, hogy e tárgyakat
annak idején 450 C hőmérsékleten égették ki.
A leletek hitelessége mellett kardoskodó tábor szerencsé-
jére a hatvanas években lehetőség nyílott arra, hogy mo-
dern kormegállapító módszereket és eszközöket vegyenek
igénybe. A Fradin-pártiak a “holtak mezejéről" tárgyakat
kültek a laboratóriumokba, méghozzá kétféle vizsgálatra.
Az egyik a termolumineszenciás módszer volt. Ennek
révén megállapítható olyan tárgyak kora, amelyeket valaha
kiégettek (kerámia szobrocskák, edények, táblák). A másik
a C-14-es izotópos vizsgálat, a radiokarbon módszer; ezt
szerves részecskéket magukban foglaló tárgyak (pl. cson-
tok) esetében lehet alkalmazni kormegállapításhoz.
Kiderült, hogy a kerámáia és égetett tárgyak kora
legkevesebb 2100-2500 év. A glozeli “rajzos" csontok kora
viszont... 21 ezer év!
72
Vagyis: a hamisítás vádja kétséget kizáróan megdőlt.
Ám a kerámiák nem olyan idősek, mint hitték; a rajtuk
levő írás mibenlétét továbbra is homály fedi. A 21 ezer
éves csontok megmunkálóiról, arról a rejtélyes civilizáció-
ról pedig továbbra sem tudunk semmit.
Azt nem tudjuk még megmagyarázni, hogyan lehetsé-
ges, hogy ugyanazon a helyen találtak 21 ezer, 2500 és pár
száz éves leleteket (bár ilyesmi már másutt is előfordult).
Valószínűleg az őskori “gödörben" valami okból elrejtett
csont- és kőbalta- leletekre később – nem tudván, mi van a
földréteg alatt – az ókori emberek is rádobálták tárgyai-
kat, vagy közelgő ellenség elől rejtették oda azokat. A pár
száz évvel ezelőtti leletek afféle szemét lehetett, amit a
szántóföld megművelése előtt a parasztok a legközelebbi
gödörbe hordtak a kövekkel együtt. Az biztos: a glozeli
leletek hitelességéhez már nem fér kétség, és még sok
kutatásra lesz szükség, amíg megfejtik a rajtuk talált
különös és semmi máshoz nem hasonlítható jeleket. Vigasz-
taló lehet az a hír, hogy nemrégen ismét régészeti kutatá-
sok kezdődtek Glozelben, és talán évek múlva a tudomány
most már pártatlan emberei megállapítják majd, mit rejtet-
tek- rejtenek valójában a “holtak mezején" ásító gödrök.
IRODALOM:
1.     Grand Larousse Encyclopédie, 1962. S. kötet, 611. old.
2.     Rainach, S.: Ephéméridee de Glozel, Kra, 1928.
3.     Morlet, A.: Petit Historique de l'affaire de Glosel. (Ed. G. Desgrand-
        shampe, 1934.)
4.     Ceté, L.: Glosel, trente anc aprfe. (Dumas, Saint-Etienne, 19S9.)
73

“Bizonyos fokig minden cseleke- 
det  magában  hordja a túlzás 
hamisságát"                               
(Emerson) 

EGY TRÓNÖRÖKÖS MENEKÜLÉSE        

JELLEMZÉS ÉS ELŐZMÉNYEK  
                                        
A férfi, akiről szó lesz, a maga korában igen ismert ember- 
volt. 1858. augusztus 21-én született, 28 éves atyja harma-
dik gyermekeként. Mindvégig ő volt a család egyetlen
fiúgyermeke. A dinasztiát megalapító dicső ős tiszteletére
Rudolfnak keresztelték.
Az Osztrák-Magyar Monarchia császára, I. Ferenc Jó-
zsef mindent megtett, hogy leendő utódja a legjobb nevelés-
ben részesüljön. A nyílt eszű, tehetséges fiú már kicsi
gyermekként igen széles körű oktatást kapott: német anya-
nyelven kívül a francia, magyar, cseh és lengyel nyelveket
is tanították neki. Ezen kívül beavatták a filozófia, jog,
politikai gazdaságtan, közigazgatás és hadi ismeretek rejtel-
meibe is. Mindezt tizenkilenc éves koráig tanulta. Húsz
évesen (1878) katonai pályán tört előre; a prágai helyőrség
ezredeseként a Hradzsinban lakik. 1880 augusztusában
tábornokká nevezik ki, ő a Monarchia legfiatalabb tábor-
noka (22 éves). 1883-ban a 25. hadosztály parancsnoka
Bécsben. Részt vesz az udvar életében, számos esetben
reprezentál, államközi fogadásokon és eseményeken az
uralkodóházat képviseli. Külföldre is küldik; hivatalos
utak során jár Isztambulban, Bukarestben, Belgrádban,
Londonban, Afrikában stb.
74
önálló gondolkodásával már gyermekkorától gyakran
hozta zavarba környezetét. Az adott valósággal kibékülni
nem tudó, világjobbító egyénisége később nemegyszer oko-
zott jelentős konfliktusokat közte és az udvar konzervatív
körei között. Sőt, apjával fennálló viszonyát is többször
veszélyeztette Rudolf “mássága". Sok tekintetben mintha
nem is az apja fia, mintha nem is Habsburg lett volna. Ezt
a tényt az anyjától örökölt személyiségjegyekkel magyaráz-
ták. Erzsébet királyné ugyanis több szempontból még Ru-
dolfnál is jobban elütött a bécsi udvarban megkövetelt-el-
várt viselkedéstől és gondolkodásmódtól.
Rudolf már 15 évesen írt egy igen mélyenszántó filozo-
fikus munkát, 17 évesen pedig olyan jövőbe mutató dolgo-
kat tartalmazó írást közölt, amiből világosan kitűnt, meny-
nyire másképpen gondolkodik, mint a Habsburg-dinasztia
többi tagja. Egyes bel- és külpolitikai kérdésekben hamaro-
san szembekerült a Monarchia politikai vonalával.
A róla fennmaradt kép persze nem ilyen egyértelmű.
Rudolf szeretett vadászni, szeretett inni, a női társaságot
sem vetette meg. Dinasztikus okokból hamar megházasítot-
ták, de sem feleséget, sem kislányát nem szerette különöseb-
ben. Állandóan voltak nőügyei, szeretőket tartott.
Nem volt romantikus lélek, igyekezett a dolgok mélyé-
re látni. Okvetlenül megemlítendő, hogy igazi irodalmi
tehetséggel rendelkezett, különösen közírói, publicisztikai
tevékenysége volt (helyesebben: lett volna) jelentős, több
cikket írt bécsi lapokba, külföldi útjairól útibeszámolókat
jelentetett meg, írásait R.  betűvel jegyezte. Leginkább
azonban a természettudományok érdekelték. 1883-ban lel-
kes szavakkal, nyitotta meg a bécsi Elektrische Ausstcllung-
ot (Villamossági Kiállítás), többek között kijelentette, hogy
a kiállítás kapcsán “alig becsülhető fel az a mélyreható
fordulat, amely az egész emberi társadalom előtt áll". A
megnyitón a főnemességből senki nem vett részt... A hivata-
los körök azonban igyekeztek elfojtani közírói hajlamait.
Mi mégis jegyezzük meg a dolgot – később jelentősége
lesz... Álnéven írogatta sokkoló cikkeit a bécsi lapokba
(például a Wiener Tagblattba, amelynek főszekesztője akkor
egy galíciai lengyel zsidó újságíró, Rudolf jóbarátja volt).
75

“Eretnek" nézeteivel katolikusként is sokkolta környezetét
Rónay Jácint püspöknek, hitoktatójának gyakran szemére
vetette: “Az arisztokrácia és a klérus emberemlékezet óta
közösen butították a népet..." Titkos naplójában már tizené-
vesen klérusellenes gondolatokat vetett papírra. H. Valloton
szerint (1) Rudolf egy, a nemesség és a klérus kárára
létrehozandó új társadalmi rend híve volt. Ha hatalomra
jut, a világi és egyházi nagybirtokokat felosztotta volna;
nem nemzet- és ország-szintű, hanem világegyesítést célzó
politikát szeretett volna megvalósítani. Nyíltan is kritizál-
ta az udvar, a kormány tehetetlenségét, elhibázott döntése-
it, a reakciós vezetőket. Sőt, megvetette saját családját is.
Kevés barátja, de rengeteg ellensége volt.
Beszéltek politikai terveiről, sőt arról is, hogy többek-
kel együtt összeesküvést sző apja, a császár – és vele
együtt természetesen a Monarchia megcsontosodott vezető
körei, és azok módszerei – ellen. E feltételezések minden- 
jel szerint, nem is voltak egészen alaptalanok.
Az a dolog, ami 1889. január végén a Bécs melletti
Mayerling vadászkastélyában történt, bonyolult és zavaros
előzmények után úgy következett be, hogy lényege tulajdon-
képpen mind a mai napig felderítetlen. Oka, lefolyása és
kimenetele sem ismeretes teljes egészében, ezért a további-
akban csak “Eseménynek" fogom nevezni. Aki erről szeret-
ne bővebben és magyarul (bár kissé ironikusan) olvasni, 
annak ajánlhatom Bárt István könyvét (2).                             
A tények: Rudolf trónörökös 1889. január 28-án elhagy-   
ta a bécsi Hofburgot (állandó lakhelyét, a császári palotát),   
de előbb azt mondta inasának: “Holnap délután jövök   
vissza, úgy öt óra körül, mert ő Császári Felsége ebédre   
vár". Az időponton ne csodálkozzunk: Ferenc József és    
udvara estefelé fogyasztotta cl az ebédnek nevezett napi
főétkezést. Rudolfnak tehát akkor még szándékában állt
visszajönni – ezt is érvként szokták emlegetni azok, akik
szerint Rudolf nem lett öngyilkos. Ám valami történhetett
28-án délután vagy 29-én  délelőtt, ami a  férfit terve
megváltoztatására késztette. Tudjuk, egy kocsin Mayerling-
be utazott, ám másnap üzenetet küldött Bécsbe, az udvarba,
hogy ne várják, megfázott, kimentette magát.
76
Mayerling Bécstől nincs messze. A Baden közelében
fekvő kicsiny települést akkoriban a főváros felől is több
úton lehetett megközelíteni, valamint elhagyni (ez lényeges
körülmény történetünk szempontjából). A falucska egyet-
len nevezetessége a főhercegi vadászkastély volt, amely
erdők között állt. Ma az Esemény szorosan vett színhelyén
egy többemeletes templom és kápolna áll gazdagon díszített
barokk oltárral (3). A falu a két város (Bécs és Badcn)
közelsége ellenére még évtizedekkel az Esemény után is
jelentéktelen – például mindössze 161 lakosa  volt az
1910-es népszámlálás adatai szerint – és máig is csak az
Eseményről híres.
Rudolf Bécsből maga után hozatta Mary Vetsera fiatal
bárónőt (“Die kleinc Kontesse"), aki már az előző év
novembere óta a szeretője volt. Egyes források esküsznek
rá, hogy Mária-Mary az Esemény idején terhessége negye-
dik hónapjában volt, ami eléggé valószínűtlen, ám a terhes-
ség mint olyan, nem zárható ki. Ha a hír igaz (vagy annak
fogadták el), úgy abban sem kételkedtek, hogy a gyermek
apja Rudolf lett volna.
Nem tudjuk pontosan, mi történt a kastélyban a január
29-ről 30-ra virradó éjszakán. Tény, hogy a személyzet
másnap délelőtt kénytelen volt betörni a mayerlingi háló-
szoba ajtaját, ahol is ágyában holtan találták Rudolfot,
mellette szintén holtan hevert Mary Vetsera. Ám még ez
sem olyan egyértelmű, ahogyan azt hamarosan meglátjuk...
Az első órákban, sőt az első huszonnégy órában az
esetről a legkülönfélébb hírek terjedtek el. Vadászbaleset,
betegség, öngyilkosság, gyilkosság, többszörös gyilkosság...
30-án délután 17 óra 25 perckor került az utcákra a bécsi
kormány hivatalos lapja és az közölte az első hivatalos
változatot: a trónörökös szívszédülést kapott. (4) Ezt per-
sze senki sem hitte cl, hisz Rudolf semmiféle betegségéről
nem hallott senki. Eltelik még egy nap (tudjuk, először
magát Ferenc Józsefet is félrevezette környezete, azt mond-
ták neki, hogy fia és Mary Vetsera közösen mérget ittak),
mikor hirtelen megváltozik a hivatalos verzió és most azt
közlik fentről: öngyilkosság történt, tűzfegyverrel. A szeren-
csétlen főherceg állítólag golyót röpített a fejébe, az szét-
77

roncsolta koponyája jelentős részét.  Ám előtte – igaz, 
erről nem szól a hivatalos változat – lelőtte Mary Vetserát,
ily módon együtt mentek a halálba. A fiatal bárónőről
mellesleg egyetlen szó sem esik az Osztrák-Magyar Monar-
chia hírközlő eszközeiben; ez a kényszerű hallgatás negyed-
századon át, egészen az első világháborúig tart, a lánynak
még a nevét sem szabad kiejteni. A birodalomban senki le
nem írhatta, hogy Mary Vetscrának valaha is bármi köze-
lett volna Rudolfhoz. Jellemző, hogy a lány haláláról az
első hírt külföldön publikálták. (5) Napokkal később szin- 
ten egy külföldi újságban olvashatták: “Heiligenkreutzban
titokban eltemették von Vetsera báró lányát, aki az osztrák- 
trónörökössel egyidőben halt meg". (6) Nem térünk ki itt a
lány életére; akit érdekel, sokfelé olvashat róla. Az Ese- 
mény lényege szempontjából sem életének, sem halálának 
nincs különösebb jelentősége. Tény, hogy évtizedeken át 
sok kutató és szerző őt tartotta a trónörökös halála (egyik?)
okának. Mert azt mondani sem kell, hogy a mayerlingi
esetről könyvtárnyi irodalom látott napvilágot; az első már
néhány hónappal az eset után megpróbálta összefoglalni a
történteket.  (7)  De a  sokszáz mű  elolvasása  után  sem
lehetünk biztosak abban, hogy Rudolf halálát mi okozta,
sőt – még abban sem, hogy Rudolf valójában meghalt-e 
Mayerlingberíi
Mert bizony ez sem biztos!
De előbb lássuk, mit írtak, mit tételeztek fel a kutatók
az Esemény okáról:
1) Az Auersperg-verzió szerint Rudolf Aglaia Auer-
sperg hercegnőt elcsábította és kompromittálta. A méltóságá-
ban sértett Aglaia akkor fivéréhez, Auersperg herceghez
fordult védelemért. A herceg 1888. augusztus elején magá-
hoz a császárhoz ment panaszra. Ferenc József elismerte,  
hogy a hercegnek (a korabeli erkölcsi normák értelmében)   
jogában áll elégtételt kérni, ám természetesen a trónörökös-   
scl nem párbajozhat (ezt magasabb politikai érdek tiltotta),   
A felek állítólag mégis ún. “amerikai párbajban" egyeztek   
meg, Rudolf húzta a fekete golyót és a párbaj szabályai   
szerint fél éven belül öngyilkosságot kellett elkövetnie. A   
határidő 1889. január 31. lett volna... Ezt a változatot főleg   
78                                                                                           
a  szabadkőművesek  terjesztették, de szinte semmi  sem bizonyítja.
2) Egy másik változat szerint Rudolf előzőleg a Bécs-
Brüsszel között közlekedő gyorsvonaton elcsábított és háló-
kocsijába vitt egy Bőhm vezetéknevű zsidó lányt, aki
hamarosan férjhez ment egy eléggé tehetős grófhoz. Ez
utóbbinak Mayerling környékén is volt birtoka. A férj
állítólag tudott a hálókocsi-ügyről, először zsarolni próbál-
ta Rudolfot, majd amikor ezzel kudarcot vallott, lelőtte a
trónörököst, nehogy az feladja őt a rendőrségen. Ebben a
verzióban Mary Vetserának csupán mint véletlen és kényel-
metlen szemtanúnak kellett elpusztulnia.
3)  A szerelemféltés számtalan alváltozatában: egy kör-
nyékbeli erdész kapta rajta Rudolfot a) a feleségével, b) a
lányával, és lelőtte. Mary Vetsera ezt látván öngyilkos lett.
Csak az a baj, hogy Mary Vetsera szóban és írásban már
napokkal előbb kinyilvánította öngyilkossági szándékát.
4)   A  két  Baltazzi- változat:  a)  Mary  Vetsera  egyik
nagybátyja, Heinrich Baltazzi volt szerelmes Marybe, ő
lőtte le Rudolfot és talán Maryt is. b) H. Baltazzi állítólag
párbajt vívott Rudolffal... És ami tény: Heinrich Baltazzi
körülbelül ezidőtájt ismeretlen körülmények között lőtt-
sebet, kapott  (“vadászbaleset"?),  amelybe  pár  hónappal
később belehalt.
5) Azon a bizonyos éjszakán alkoholos vita során egyik
részeg mulatótársa borospalackkal fejbevágta Rudolfot; a
felismerhetetlenségig összeroncsolta koponyáját. Ferdinánd
toszkánai herceg állítólag látta is, amint az orvos Rudolf
fejéből kiszedte az üvegcserepeket. Ám lehet, hogy a felis-
merhetetlen halott nem is Rudolf volt.
6) Öngyilkosság volt, mert Rudolf előzőleg titokban a
pápához fordult tervezett válása és Mary Vetscrával köten-
dő új házassága ügyében. De a pápa nem egyezett bele a
válásba, sőt, értesítette a tervről Ferenc Józsefet. A császár
tudta: ebben az esetben egyetlen fia  nem vehetné át
majdan a trónját. Utolsó beszélgetésük alkalmával Ferenc
József ezt Rudolf szemére vetette, a fia pedig – hallgatózó
szolgák későbbi állításai szerint – ezt felelte: “Akkor
számomra csak egy kiút maradt".
79

7)   A  politikai  gyilkosság.  Ez is több alváltozatban 
létezik. Az egyik értelmében a németellcncsségéről ismert 
Rudolfot Bismarck és Vilmos porosz ügynökei tették el láb -
alól; a bécsi trónörökös ugyanis mindent megtett, hogy 
csökkentse  a  porosz  befolyást  Ausztriában, és a  bécsi 
kormány németbarát orientációját másfelé fordítsa. Ez az
akkori politikai helyzetben érzékenyen érintette a poroszo- 
kat. A másik al-vcrzió szerint Rudolf összeesküvést szőtt 
apja ellen. Az lett volna a célja, hogy magyar és talán 
szláv segítséggel kerüljön trónjára, ahol így megvalósíthat-
ta volna számos reform-tervét. Ez a változat különösen
Magyarországon volt elterjedt Rudolf halála előtt és után;
tudjuk, milyen politikai események játszódtak le Budapes- 
ten 1889 januárjában a véderő körüli parlamenti vitában
és a város utcáin. Elég elolvasnunk a sajtóban Rudolf
halálát követő napokban Mikszáth Kálmán és más, csaló-
dott hazafiak róla írott nekrológjait. Akkoriban nálunk a
reformpártiak közül szinte senki sem titkolta, hogy Rudolf-
ban látja a beteg Monarchia leendő orvosát. így tehát –
állítják ezek – maga a császár gyilkoltatta meg fiát, ami
nyilván nem lehetett könnyű döntés. Mary Vetsera mayer-
lingi látogatása zavaró tényező volt ebben az akcióban, ezt
a kényelmetlen szemtanút is meg kellett ölni... A fiatal
bárónőt különben napok múltán kalandregénybe illő körül-
mények között rendőrségi ügynökök temették cl egy közeli
temetőben, az anyját külföldre száműzték. Megingott az a
feltételezés is, hogy Rudolf előbb lelőtte Maryt.
8)   A  János Szalvátor- verzió. Ennek hívei állították:
azon az éjszakán a részegen mulató vendégek között volt a
Monarchia Rudolf mellett másik, igen különös Habsburgja,
János Szalvátor főherceg, aki sok tekintetben hasonlított
Rudolfra. Hat évvel volt idősebb a trónörökösnél és hozzá
hasonlóan publicista, művészlélek, a hivatalos politika
ellenzője; a vezető katonai köröket Drill oder Erzichung
(Drill vagy köznevelés) című írásával haragította magára.
Sok minden érdekelte: 1885-ben megjelent könyvében –
Einblicke in den Spiritizmus (Bepillantás a spiritizmusba)
– leleplezte a szellemidézők szédelgéseit. Állítólag ő is
összeesküvő volt... Ám azon az éjszakán kemény vita tá-
80
madt köztük. Más forrásokban, például Larisch grófnő,
egy ideig Rudolf barátnője – talán nem eléggé megbízható
– emlékirataiban olyan célzásokat találunk, amelyek arra
engednek következtetni, hogy János Szalvátor és Rudolf
együtt álltak a Ferenc József és megcsontosodott kormánya
elleni összeesküvés élén, ám Rudolf szinte az utolsó órában
hirtelen megijedt és visszavonult, ami persze a többi össze-
esküvő helyzetét is igen bonyolulttá tette. A grófnő szerint
Rudolf titkos iratokat tartalmazó kazettáját János Szalvá-
tor főherceg vette magához. Lehet hát, hogy egy veszélyes
koronatanút kellett elhallgattatniok a társainak? Nos, ezen
verzó szerint azon az éjszakán “részeg összeszólalkozás"
során  Rudolf állítólag megütötte  Jánost, az  pedig egy
pezsgős palackkal fejbevágta rokonát. Rudolf azonnal meg-
halt. Most felejtsük el egy pillanatra János Szalvátor előző
életútját (folytonos szembenállását a császárral) és csatol-
juk ide azt a különös tényt, hogy hat hónappal Mayerling
után János elhagyta Bécset, Ausztriát, sőt Európát. (János
Szalvátor még 1887-ben felsőbb engedelem nélkül a bolgár
trónkérdésbe avatkozott– ekkor választották Ferdinánd
szász- koburgi herceget bolgár uralkodóvá – ezért a Habs-
burg   főhercegek  tábornagyi  tanácsa  elmozdította  linzi
hadosztályparancsnoki beosztásából. János erre lemondott
– 1889- ben  – főhercegi  rangjáról,  Gmunden  melletti
kastélyáról  kölcsönzött egy nevet, és Johann Orth-nak
hívatta magát ezután. Fiumében tengerészkapitányi tanfo-
lyamot végzett, felszerelte a Santa Margherita vitorláshajót
és tengerre szállt. Előbb azonban feleségül vette Stubel
Millyt, a bécsi opera táncosnőjét.) Soha többé még csak
levelet sem irt a Habsburgoknak, sőt legközelebbi családjá-
nak sem. Időnként mégis érkeztek felőle (ellenőrizetlen)
hírek Bécsbe. 1890 júliusában hajója a dél-amerikai Buenos
Airesből cementrakománnyal Valparaísóba indult, de oda
már nem érkezett meg. Soha többé senki sem látta János
Szalvátort. Vagy mégis...? Ugyanis 1891 nyarán, tehát a
dél-amerikai partok mellett állítólag bekövetkezett kataszt-
rófa után egy évvel Algériában feltűnt egy férfi, akit egy
utcai  összetűzés  miatt a  rendőrség igazoltatott. Johann
Orthnak mondta magát. Jóval később – már a huszadik
81

század elején – az argentin rendőrség egyik vezetője 
szerint az orosz-japán háború kitörésének hírére az orszá-
got elhagyta egy Johann Orth nevű személy (esetleg Szalvá- 
tor fia lehetett?). Amikor anyja, Mária Antónia Bécsben 
elhunyt, a család régi szolgái felismerni vélték a katafalk
előtt. Ferenc József félt is, hogy Orth Bécsben rejtőzik,
ezért titkosrendőrségi körözést adtak ki ellene. Ebből ismer-
jük az akkor 46 éves férfi alapos személyleírását. De nem
fogták el – valószínű, hogy csak vaklárma volt az egész,
Orth Ígéretéhez híven nem tért vissza Európába. Ám múl-
tak az évek és vagyoni okokból végre dönteni kellett, él-e
vagy sem? 1910 májusában egy bécsi bíróság a tengeri
katasztrófa tényét fogadta el haláloknak, és ítéletében
kijelentette: Johann Orth- János Szalvátor nem lehetett
életben 1890. július 21. után, így ezt a napot ismerték el az
egykori Habsburg- főherceg- Johann Orth polgár-halála
dátumaként. (Húsz éve nem kaptak felőle hírt; ez annak
idején elégséges jogi alap volt az efféle döntés meghozata-
lához.)
9) Sok jel mutat arra, hogy azon a napon a szerencsétlen
trónörökösre egyszerre szakadtak a nagypolitika és a magán-
élet problémái. Századunk ötvenes éveiben ugyanis megálla-
pították, hogy Mary Vetsera nem golyó által halt meg –
miként azt sokáig hitték a kettős öngyilkosság-verzió hívei
– mert holtteste exhumálásakor a koponyát érintetlenül
találták. Nem röpítettek hát golyót a fejébe. Több, főleg
orvos-kutató szerint Mary január közepén terhességének
12. hetében volt és mindenképpen meg akarta tartani a
gyereket. Ezzel próbálta kényszeríteni Rudolfot, váljon el
és vegye őt feleségül. Mint tudjuk, Rudolf fejében ez a
terv már máskor is megfordult, most mégis úgy döntöttek,
elhajtják a magzatot. A korabeli primitív módszerekkel ez
csak a siker 50 %-os esélyével kecsegtetett, és Marynak
nem volt szerencséje. 29-én este vagy éjféltájban a sikerte-
len “műtét" miatt meghalt. Előtte írta anyjának furcsa
búcsúlevelét. Már tudta, hogy halála után Rudolf öngyilkos
lesz, ebben “megegyeztek". Ám a szerencsétlen trónörökös
a lány halála után még hat óránát töprengett, mit tegyen.
A  politikai  összeesküvés  nem  sikerült,  János  Szalvátor
82
csalódott benne, a pesti mozgolódásokból sem lett forrada-
lom, Ferenc Józseffel szinte végleg szakítani kényszerült
– és ráadásul itt ez a Mary- ügy is. A katolikus Ausztriá-
ban törvény tiltotta a magzatelhajtást, és mivel Mary
belehalt, a holttestet pedig nem rejtheti el észrevétlenül –
legalább öt év börtön és összes címének, rangjának elveszté-
se fenyegeti. Tudta, az udvarban és kormánykörökben sok
ellensége alig várja, hogy ürügyet szolgáltasson – és ő,
éppen most, bele is esett a csapdába. Végül dönt: halál.
Már írja is feleségének a búcsúlevelet: “Nyugodtan megyek
a halálba, mert csak ez mentheti meg a nevemet".
Itt egy pillanatra szakítsuk félbe a történetet és nézzük
meg, mit mondott erről egy kései “tanú". 1983 nyarán, sok
évtizedes svájci száműzetés és ügyes jogászok kötélhúzása
után az osztrák fővárosba látogatott a kilencedik évtizedét
taposó agg ex-császárné, Zita (az utolsó Habsburg- uralko-
dó, az 1916-ban megkoronázott IV. Károly felesége). A
bécsi Neue Kronen-Zeitung hasábjain szenzációsnak szánt
bejelentéseket tett Rudolf-ügyben. Ezek röviden a követke-
zők:
Zita szerint nem öngyilkosság, hanem politikai gyilkos-
ság történt. A dologba a család több tagját is beavatták,
értesüléseit Zita nagyrészt éppen tőlük szerezte még annak
idején. Így tudott a dologról Károly (a későbbi császár),
Mária Valéria és Gizella főhercegnők (Rudolf nővérei),
Mária-Terézia főhercegnő (Károly Lajos főhercegnek, Fe-
renc József öccsének felesége), Mária Jósé főhercegnő,
Károly Tivadar bajor herceg (Erzsébet császárné fivérének)
felesége.
Ferenc József, a katolikus uralkodó még az öngyilkossá-
gi verziót is vállalta inkább, mint az igazságot. Bizalmas
családi körben kijelentette: “Nem tehettem mást. A Monar-
chia létéről volt szó." Az ügynek Zita szerint nagy nemzet-
közi és történelmi jelentősége volt, sőt – állítja az öreg
császárné, akinek szellemi frissességéről 1983-ban minden-
ki meggyőződhetett – “köze volt a szarajevói merénylethez
és az I. világháború kitöréséhez is".
Zita férje, Károly és Ferenc József 1914 után (amikor
már eldöntött dolog volt, hogy a trónon majd Károly
83

követi a császárt) állítólag megegyeztek abban, hogy Fe-
renc József halála után Károly trónra lépve utólag rehabili-
tálja Rudolfot, leveszi róla az “öngyilkosság" bélyegét. 
(Kérdés: akkor milyen verziót tálaltak volna fel a Monar-
chia alattvalóinak, a világ közvéleményének? Az igazságot 
vagy egy másik hazugságot? – N.I.)                                      
Zita részletesen idéz egy állítólagos négyszemközti be-  
szélgetést, amelyet Ferenc József folytatott sógornőjével,
Mária Jóséval. Ennek tartalmáról ez utóbbi tájékoztatta.
Zitát. Ferenc József többek között azt mondta: nem közöl-
heti a világgal az igazságot, mert az hatalmas politikai
konfliktust kavarna. Inkább hagyja, hogy “szegény Rudolf
számlájára írják az egész ügyet".
Zita szerint az a búcsúlevél, amit Rudolf Mária Valériá-
nak hagyott hátra, nem bizonyíték az öngyilkosság mellett.
Nem kétséges – állítja az ex-császárné – politikai gyilkos-
ság történt, mert az összeesküvők – köztük Rudolf – a
Monarchia megdöntését, Ferenc József meggyilkolását ter-
vezték. Ez utóbbiba azonban az addig velük egyetértő
Rudolf már nem ment bele. Az összeesküvők féltek, hogy a
trónörökös elárulja őket, hát bérgyilkosokat küldtek ellene.
Ezek különben külföldről érkeztek – állítja Zita. No és –
tette hozzá – ő mindent feljegyzett, bizonyítékai is van-
nak mindenre és azokat “megfelelő időpontban" nyilvános-
ságra hozza. Lehet, arra célzott, hogy csak halála után
teszik majd őket közzé? Nem tudjuk, de valószínű.
Hát ennyit a verziókról. Természetesen léteznek még
különféle al- változatok, valamint egészen fantasztikus fej-
tegetések is. De mi csak egy szálon induljunk el. A legfan-
tasztikusabbnak tűnő feltevés ugyanis azt hirdeti, hogy
Rudolf nem is halt meg Maycrlingbcn.

A NAGY TÚLÉLŐ?

Lehetséges lenne ez? Hiszen az egykori tanúk – már
akiket egyáltalán közel engedtek a holttesthez! – és ezek
igen kevesen voltak – állítják, hogy látták a halott Rudol-
fot. De ne feledjük a következőket:
84
1) Valójában csak néhányan látták; például a mayerlingi
kastély személyzete – ők is az Esemény színhelyén, ami
eléggé erős pszichikai hatást gyakorolt rájuk.
2)  Mit láttak? Egy bajuszos férfit vérben úszva, akinek
koponyáját nagyrészt szétroncsolta a golyó (vagy golyók).
Azon felül Mary Vetsera számukra meglepő jelenléte is
zavaróan hatott. Előtte senki sem tudta, hogy a lány is a
kastélyban tartózkodik, most meg itt fekszik a hullája?
3)  Hogy baleset vagy öngyilkosság történt, ebben még a
családtagok is kételkednek. Lipót, IV. Ferdinánd toszkánai
herceg fia, Rudolf unokafivére, aki igen jó kapcsolatban
volt Ferenc Józseffel, a két világháború között kiadott
könyvében (8) írja: mind a hivatalos öngyilkosság-változat,
mind  a  baleset-verzió kizárható, mert ez esetben nem
logikus, hogy a f elsőbbség olyan titokban tartotta az ügyet.
Ergo: valami szörnyű dolog lehetett a háttérben, annak
kiszivárgását  kellett megakadályozni mindenáron. Ezt a
szót nem véletlenül írtuk ide. Tudjuk, hogy a következő
hónapok és évek folyamán a Mayerlinggel kapcsolatban
álló személyek közül többen nem tisztázott körülmények
között haltak meg vagy tűntek el Ausztriából. Például
tudunk egy bizonyos Josef Jirus nevű cseh erdészről, aki
éjfélkor Mayerlingban tanúja volt az eseményeknek –
állítólag annak, hogy János Szalvátor ölte meg Rudolfot.
Jiru§ hamarosan “öngyilkosságot követett cl"... (9) De hogy
mi lehetett az a szörnyű ok – Lipót sem tudta.
4)   Hogy  mégsem János Szalvátor volt a tettes, azt
bizonyítani látszik alibije, vélik sokan. Nos, ez az alibi
igen kétséges. Azon az éjszakán a főherceg állítólag Trieszt-
ben volt (mint tudjuk, akkor már a tengerészeti pálya
érdekelte) és onnan reggel 7 óra 40 perckor táviratot
küldött a császárhoz azzal a kérdéssel, hol tartózkodik
Rudolf? Furcsa persze, ha belegondolunk – aligha valószí-
nű, hogy a családtagok Ferenc Józsefet afféle üzenetközve-
títőnek használták volna, személyesen tőle érdeklődve más
családtagok hollétéről? Vagy azt a táviratot ott és akkor
nem is János Szalvátor adta fel, hanem egy megbízottja?
Éppen azért, hogy majd az Esemény után a főhercegnek ez
alibit bizonyítson? Több vallomás szerint János Szalvátor
85

azon az éjszakán igenis Mayerlingbcn járt.                          
5)  De térjünk vissza a szűk körhöz, amely tisztában
volt  az  igazi  tényekkel.   Az igazságot ismerte  nyilván
Taaffe miniszterelnök is. Edouard Taaffe gróf (1833-I895)
ír eredetű családból származott, 1879-től 1893-ig másodszor
volt a Monarchia miniszterelnöke. Tudjuk, a birtokában
volt egy dosszié, amely feltehetően tartalmazta a Rudolf-
ügy titkos iratait (például a – vajon miért? – örökre
titokban tartott igazi boncolási jegyzökönyvet), ám ez a
dosszié sohasem került elő. A Taaffe- család örökösei végül
visszavándoroltak Írországba, ám előbb ausztriai villájuk
egy rejtélyes tűzvész miatt porrá égett...
Bombelles gróf udvari szertartásmester (ma azt monda-
nánk: protokollfőnök) is tudhatta, miről van szó. Az udvar-
ban elsőként értesült az Esemény híréről. 57 évesen, pár,
hónappal később hirtelen meghalt. Az osztrák és magyar
sajtó nem közölte a halál okát, de jellemző módon a
lengyel katolikus lapok a cenzúra ellenére is megírták
kétségeiket a természetes halált illetően, mivel a Mayerling;
utáni fél év alatt ez már a harmadik haláleset volt azok
között, akiknek közük volt az ügyhöz... Ugyanis még koráb-
ban meghalt Rónay Jácint püspök, Rudolf egyik nevelője,
magyartanára és bizalmasa is. Meghalt Weilen udvari taná-
csos, író, akivel közösen Rudolf az “Osztrák-Magyar Monar-
chia írásban és képben" című művet készítette több szak-
tudós és író bevonásával. Köztük volt Jókai Mór is, aki
megerősítette, hogy a trónörökös nagy munkát vállalt
magára az egyes fejezetekhez hozzáfűzött megjegyzéseivel
és az első kötet bevezetőjének ingírásával; ez 1885-ben
jelent meg, Weilen ezen felül, tudhatott a trónörökös titkos
terveiről is. Aztán 1892-ben, tehát még mindig igen hamar,
45 évesen meghalt Bratfisch fiákeres, Rudolf bizalmi
embere, aki Maycrlingben volt az Esemény alatt, és akit az
osztrák titkosrendőrség élete utolsó percéig szemmel tartott.
Hat evvel később, 1895-ben 65 évesen halt meg Taaffe
gróf, négy évvel később pedig Rudolf barátja, Hoyos gróf
- egyike azoknak, akik a vadászkastélyban “fellelték a
holttestet".
6)   Lehetséges- e ilyen exponált és közismert személy
86                                                                                        
helyett mást megölni (megöletni) és azt helyette eltemetni?
Kissé fantasztikusnak tetsző fejtegetéseinkben több úton
indulhatunk cl. Az egyik: az alterego, a hasonmás. A nagy
kiterjedésű és nagy lélekszámú Monarchiában például –
tudjuk – Ferenc Józsefnek több igen tökéletes hasonmása
élt, ami nem azt jelenti, hogy ezeket az embereket bármi-
kor is felhasználta a bécsi udvar és közülük valaki valaha
is nyilvánosan szerepelt volna Ferenc József helyett. Lega-
lábbis nem tudunk ilyen esetről. De nem tagadható, hogy
voltak ilyen személyek és ez esetben nyilván lehettek
olyanok is, akik a 31 éves, eléggé átlagos külsejű Rudolf-
hoz hasonlítottak nagyon. A múlt század nagy politikusai
és uralkodói már ismerték ezt a lehetőséget (Napóleonnak
például egyszerre több, a megszólalásig hasonlító alteregoja
volt). Tehát a hasonmás-változatot sem lehet kizárni.
Az is elképzelhető, hogy Rudolf egy vagy két bizalmas
embere szerzett egy Rudolfhoz meglehetősen hasonlító
férfit, akit eleve erre a “szerepre" szántak. Maycrlingben
azon az emlékezetes éjszakán főbe lőtték és otthagyták.
Mary Vetsera nőgyógyászati eseménye és a feltehetően azt
követő elvérzéses halála csak megkönnyítette az összeeskü-
vők számára a dolgot. Rudolf tehát zavartalanul eltűnhe-
tett.

ELTŰNT-E RUDOLF?

Az tehát a feltételezésünk, hogy Habsburg Rudolf főherceg,
az Osztrák-Magyar Monarchia trónjának várományosa 1889.
Január 29-ről 30-ra virradó éjjel nem halt meg a Bécs
melletti Mayerling vadászkastélyában, hanem ő maga, eset-
leg egy vagy két beavatott segítőtársával megrendezte
saját halálát, majd elmenekült a helyszínről.
Lássuk hát azokat a jeleket, amelyek ezt a verziót
látszanak alátámasztani.
Aligha véltlenül keletkezett a pletyka, hogy Rudolf
helyett mást, illetve egy viaszbábut temettek el. Lónyay
Károly, akinek rokona, Lónyay Elemér gróf Rudolf özve-
gyét, Stefániát vette feleségül, azt írja, hogy a temetést
87

megelőző napokban hivatalos körökben is suttogták, hogy
a halott koponyájának teljes összeroncsolása miatt viaszfe-
jet kellene készíteni és azt tenni az igazi test mellé.
Technikai szempontból ez nem lehetetlen, már akkor sem
volt az, olykor-olykor nagy szükség esetén éltek is ezzel a
módszerrel. (10)
No, ez nem csak terv volt! Az udvar bizalmasan Victor
Tigner ismert bécsi szobrászhoz fordult, készítse el sebesen
a trónörökös fejének viaszmását – de Tigner a rendelkezés-
re álló idő rövidsége miatt erre nem vállalkozott. Ám
minden jel szerint (több korabeli emlékirat említi) Zyg-
munt Ajdukiewicz, Bécsben élő lengyel szobrász készítette
el a viaszfejet. Ajdukiewicz a megelőző hetekben szinte
naponta találkozott Rudolffal, mert a trónörökös modellt
ült neki (készült Rudolf egyik hivatalos portréja) és a
sajtóban közzétett verzió szerint ő készítette cl Rudolf
halotti maszkját is. Találhattak-e ideálisabb embert erre a
feladatra azok, akiknek érdekükben állt eltitkolni, hogy
nem Rudolf fekszik kiterítve hofburgi lakosztályában?
A krakkói (akkor ez a város is a Monarchia része volt)
Czas (Idő) című napilap 1889. február 5-i számában, egy
bécsi jelentésben ezt írta: “A főherceg virágok és pálmák
között fekszik a sírban, fején babérkoszorúval. Bebalzsa-
mozták, azért arca elvesztette régi kifejezését. Ezenkívül
az arcot viasszal vonták be. Csak a bajusza maradt érin-
tetlen".
Ez világos beszéd. Minden nehézség nélkül érthetjük
úgy is, hogy a fej, amit a holttest elé járulók láttak – nem
is egy ember feje, hanem viaszképmás volt. De ez még nem
minden. A. Nowicki újságíró, aki több évtizedet töltött
Bécsben, Mayerling titka,  című könyvében ezt írta:
“Azok többsége, akik bejutottak a kápolnába és megte-
kinthették a főherceg holttestét, állította: a homlok és az
agykoponya viaszból készült, a fejet takaró haj pedig
egyszerűen paróka volt. A viaszt rózsaszínűre festették és
úgy sminkelték, hogy csontnak, húsnak, bőrnek látszódjon."
A felsőbb köröknek is érdekük volt eljátszani ezt a
komédiát, óriási bűnt vagy hibát követhetett cl Rudolf,
ha  ennyire  (mondhatni  mindenáron) meg  akartak  tőle
88
szabadulni. Itt már előtérbe kerül a politikai összeesküvés
mint a leginkább kézenfekvő ok. Képzeljük el, hogy így
történt: János Szalvátor és Rudolf közösen szervezkednek
Ferenc József ellen és már jelentős erőket tudnak a hátuk
mögött, amikor valami történik. 1889 januárját írjuk és
vagy egy besúgó, vagy az összeesküvés egyik tagja elárulja
őket. ök tudomást szereznek az árulásról vagy különböző
rendőri intézkedések nyomán legalábbis sejtik azt. Lépniök
kell tehát. És itt jön a következő hipotézis: Rudolf apja elé
járul és... feltárja az összeesküvést. Már nem követ el
árulást, hisz apja úgyis értesült az ügyről. Beszélnek egy-
mással, mint férfi a férfival. Igazi egyezség nem jöhet
létre közöttük; Ferenc József nem képes változtatni meg-
csontosodott politikai rendszerén, amely a Monarchiát
pusztulásba viszi (Rudolf ezt igen jól látta előre), külön-
ben is, az uralkodó meg van győződve róla, hogy helycsen
cselekszik, (Ő erről mindig meg volt győződve.) Talán
próbálja rábeszélni Rudolfot – hisz mégiscsak a fia, az
egyetlen, és trónjának örököse! –, hogy változtasson szándé-
kain, hagyjon fel az összeesküvéssel és reformokkal, idő-
múljon a Monarchia általános irányvonalához és szellemé-
hez, akkor még minden menthető lenne. De Rudolf sem
képes megváltozni, ezt mindketten látják. Tehát el kell
dönteniök, mit tegyenek. Ferenc József nem állíthatja
(had)bíróság elé fiát, de még János Szalvátort sem – a
botrány egész Európában hullámokat vetne, valószínűleg a
Monarchiában is felkorbácsolná az indulatokat. Rudolf
nem mondhat le rangjáról és nem emigrálhat külföldre;
ahhoz túlságosan is közel áll a trónhoz (amire különben
ezek után ne számítson), ebből is botrány lenne, azonfelül,
ha cl is megy – egyszer visszajöhet, és akkor mi lesz? A
császár ezt a kockázatot nem vállalja. Olyan optimális
megoldást kell találni, amely minden feltételt teljesít:
Rudolf eltűnik a színről, de nem a császárnak kell elvennie
a fia életét; lehet, lesz botrány is, de Rudolf a külvilág
számára nem lesz abban a helyzetben, hogy bármit is
megmagyarázzon, bármit is feleljen, nem kell lemondania
semmiről, és mégsem fenyeget a veszély, hogy valaha is
visszajön...  Azon  a  bizonyos  első beszélgetésen, január
89

26-án reggel tehát még haraggal és a jövőtől félve váltak
el egymástól. Ferenc József állítólag – hallgatózó inasok-
szerint – azt kiabálta: “Nem vagy méltó arra, hogy az
utódom legyél!"                                                                    
De eltelt néhány nap, és január 29-én újabb beszélgetés 
zajlott le közöttük. Valaki megtalálta az optimális megol- 
dást. (Netán János Szalvátor? Látva, hogy az összeesküvés-
bői, a reformokból nem lesz, nem lehet realitás, és megért- 
ve, hogy Rudolfra úgysem számithat, kitervelte mindkettő- 
jük távozásának gyakorlati módját?) Ferenc József f eltehe- 
tően csak annyit tudott, hogy fia hamarosan “meghal" 
(igy, idézőjelben!) és “eltemetik" és többé nem találkoznak..
Számára ez is jobb megoldás volt, mintsem azzal a tudattal 
élni tovább, hogy egyetlen fia bármikor újabb összeeskü-
vést szervezhet, örökké veszélyben éljen? Vagy kénytelen
legyen egy napon meggyilkoltatni őt? Valóban, a módozat
ideális, teljesíti az összes feltételt: nem derül ki az összees- 
küvés, az mégis kimúlik természetes halállal, hisz vezetői
eltűnnek a  politikai színtérről; botrány ugyan lesz, de
kicsi, Rudolf nem fog többé puszta létével is reményt
nyújtani a reformpártiaknak, és mivel “meghal", többé
nem bukkanhat fel, legalábbis, amíg Ferenc József él. Nem
kell meggyilkoltatni –ami azért valószínűleg mégis megha-
ladta volna az államérdeket különben mindenek fölé helye-
ző császár lelkierejét – és bár többé nem látja fiát, tudni 
fogja, hogy él valahol... Az akció kivitelezését – ha feltevé- 
sünk igaz – Rudolfra és Szalvátorra bízta, ő maga nem
akart tudni semmiről. így is elég nehéz lesz elviselnie és
végigjátszania a komédiát.                                                     
János Szalvátor és Rudolf pedig belefog az előkészüle-
tekbe. A kitervelt időben a trónörökös Mayerlingbe utazik, 
János Szalvátor pedig “Triesztben van". Az onnan Bécsbe 
küldött távirata csupán ürügy, alibiként szolgál arra az 
esetre, ha valaki később összefüggésbe hozná nevét a 
várkastélyban történtekkel. Mert ő azon az éjszakán igenis 
ott van, és ott van Bratfisch fiákeres, akit szintén beavat- 
tak mindenbe. Sajnos ott van Mary Vetsera is, akire
őszintén szólva senki sem számított, és aki senkinek sem 
hiányzott; de most kapóra jön: az ügynek kettős szerelmi 
öngyilkosság látszatát adhatja.                                               
90                                                                                          
Minden a terv szerint történik. Éjszaka Rudolf megírja
a búcsúleveleket. Mary Vetsera már halott. A főherceg
búcsúlevelei  a kor szabályai szerint íródtak. Többet is
készít, valóságos kis búcsúlevélíró-irodát rendez be akkor
éjszaka. Feleségének németül, Szögyén- Marich László barát-
jának magyarul (ebben “imádott magyar hazánkról" is szó
esik, ezzel sikerül egy újabb téves politikai nyomot hagy-
nia). Sokan – netán túl sokan – kaptak tőle búcsúlevelet
– még a komornyikja is! – csak apjának, a császárnak
nem írt egy sort sem, holott két nappal korábban a tanúk
szerint kibékültek... Történészek, pszichológusok, kutatók
ezt a köztük lévő politikai és személyi ellentétekkel magya-
rázták – mi feltételezzük, hogy azért nem írt, mert hát...
mit is írhatott volna annak az embernek, aki tudta, hogy ö
nem hal meg? A búcsúlevelek különben nem bizonyítékok
a Szökés ellen, éppenséggel egy jól előkészített akciót is
bizonyíthatnak.
Ne feledjük, a levelek nincsenek dátumozva. Lehet,
már jóval előbb elkészültek, és várták, mikor lehet majd
őket felhasználni? A két fentebb említett levélen kívül az
összes többit elkobozták és tartalmukat máig sem ismerjük.
Ha olyan egyértelműen az öngyilkosság mellett szólnak,
akkor miért nem tették őket közzé?
Lcopold főherceg, IV. Ferdinánd toszkánai herceg fia,
aki 1902-ben otthagyta a Hofburgot (“az aranyrácsos bör-
tönt", mint maga emlegette) és Wölfling néven egyszerű
polgárként Svájcban telepedett le – az Esemény előtt pár
hónappal találkozott Rudolffal. Könyvének (8) “Még egy
fogoly a Hofburgban" című fejezetében le is írta részlete-
sen, miről beszélgettek akkor. Leopold (Lipót) szóba hozta,
hogy hamarosan hosszabb tengeri útra indul. “Szerencsés
vagy, irigyellek!" – mondta erre Rudolf elgondolkozva.
Leopold ekkor azt javasolta, Rudolf kísérje el útjára. De a
trónörökös szomorúan rázta fejét, kijelentette: erre most
egyelőre  nem  kerülhet  sor, “még  nem szabadulhatok",
mondta, majd hozzátette: “De egy napon ledobom majd
bilincseimet. Egy napon... lehet, ez már rövidesen bekövetkezik,"
Nos, talán éppen ledobta a bilincseit? Már január 30-a
reggel van, Rudolf egy ürüggyel eltávolítja a közelből
91

inasát, majd... állítólag főbelövi magát. De a lövést senkii
sem hallja. A hálószobának különben volt titkos kijárata*
is. Mire elérkezik a reggeli ideje és az inas jön a teával –
a belülről bezárt ajtót több úr jelenlétében feltörik – ott
hever a két holttest. “Rudolf" és Mary Vetsera. Rudolf –
miután odahozta a titkos kijáraton át a hasonmása holttes-
tét – már messze jár. Mayerling erdők között fekszik és
mint tudjuk, közel Bécshez, Badenhez; sok út vezet oda, és
onnan el. És Rudolf valaki, vagy valakik társaságában
már messze jár a vadászkastélytól. Álruhát ölt – nem
szokatlan ez neki, diákkorában is így járt-kelt Bécs külvá-
rosaiban, így mulatott félhomályos kocsmákban, beszélge-
tett egyszerű emberekkel. És ne feledjük: gondos apja
megtaníttatta a Monarchia főbb nyelveire. Pénze is van
(tudjuk, volt!), nem elveszett ember. Nem jön zavarba,
bárkit is kelljen alakítania. Jól ismeri a Monarchia tájait
és lakóit, ha kell csehül, magyarul, lengyelül, olaszul szólal
meg, sokfelé utazott már, a szó minden értelmében ottho-
nos ebben a nagy országban. Mégis kifelé igyekszik belőle,
ezt parancsolja a logika, órák alatt eljuthat Triesztbe vagy
Fiúméba, ezek a Monarchia nyitott ajtói, és ő bármikor
átlépheti a küszöböt. Fiume vagy Trieszt azért is valószínű
célja lehetett, hisz János Szalvátor elsősorban tengerészkö-
rökben ismerős, megkönnyíthette neki a távozást tengeri
úton. Bécs még pletykáktól hangos, senki sem tudja bizto-
san, mi történt, az Eseménnyel kapcsolatban nincs még
hivatalos állásfoglalás – de Rudolf Ferenc Károly József
főherceg talán már el is hagyta a Birodalmat. Ismeretlen
irányba távozott. A beavatottak sem tudják, hová ment.
Mert a beavatottak száma sem csekély. Az arisztokrata
urak: Hoyos, Coburg, a fiákeres Bratfisch, az inas Loschck,
néhány udvari méltóság: Bombelles, Hohcnlohc, az orvos
Widerhofer, Zwcrger, a mayerlingi kastély gondnoka, no
és természetesen Taaffc miniszterelnök, Ferenc József egy-
kori iskolatársa és barátja, és talán mások is. Aligha
avatják be Erzsébet császárnét; az extravagáns viselkedésű
asszony potenciális veszélyt jelenthetett volna a jövőben,
talán akaratlanul is leleplezhette volna az ügyet. (Nem
92
tudni mellesleg, miért tartották a kor egyik legszebb asszo-
nyának –a fennmaradt fotográfiákról mai ízlés szerint
egy teljesen átlagos külsejű nő néz ránk).
Január 30-a van, Rudolf számára új élet kezdődött.
Újjászületett? ...Megindul a beavatottak által mozgatott és
irányított gépezet. A halottat késő délután – valójában
este,  sőt  a   31-érc  virradó éjjelen  szállítják el  Bécsbe.
Valójában csak a tömegjelenetek elkerülése végett, aho-
gyan indokolták? Aligha. Ezt a halottat jobb, ha nem látja
még senki a kívülállók közül, ezt még elő kell készíteni
ahhoz, hogy Rudolf legyen belőle. Widerhofer doktor két
boncolási jegyzőkönyvet készít. Leopold (Lipót) főherceg,
kit már említettünk, az igazit nem látta, de családi kapcso-
latai révén tudta, mi áll benne. A lényeg az, hogy bal
oldalon hatolt be a golyó a koponyába, márpedig a főher-
ceg nem volt balkezes, soha nem lőtt bal kézzel, ergo:
felmerül az idegenkezűség gyanúja.
Ha hipotézisünk helyes, az a tetem nem Rudolf volt, de
Illetékesek a helyzet magaslatára emelkedtek. Ferenc József
habozás nélkül körtáviratban értesítette az európai uralko-
dóházakat fia haláláról. Aztán elfogadták az öngyilkosság-
verziót, de ekkor a pápától kellett külön engedélyt kérni,
hogy  mégis egyházi temetést kaphasson. Ferenc József
ekkor elküldi hires kétezer szavas táviratát a pápának,
amelynek szövege a kutatók legnagyobb sajnálatára ma is
valószínűleg a vatikáni titkos levéltár mélyén pihen, pedig
alighanem megmagyarázná az egész Eseményt. A Vatikán
tehát magától a császártól értesült valamiről, ami alapjai-
ban ellentétes a bécsi hivatalos verzióval és így lehetővé
teszi az egyházi temetést. Ez csak két dolog lehetett. 1)
Vagy az, hogy Rudolfot meggyilkolták, de államérdekből
ennek nem szabad kiderülnie (pl. a poroszok keze lehet a
dologban!), vagy 2) az eltemetendő halott valójában nem is
Rudolf, és persze nem öngyilkosság áldozata, hanem egy
meggyilkolt hasonmása, így az egyházi szertartásnak ezért
nincs akadálya.
Lehet, hogy Ferenc József az első változatot közölte a
pápával, miközben a második volt az igazi? Egy hithű
katolikus hazudhat-e a pápájának? Lehet, a császár végszük-
93

ség esetén ezt is megengedheti magának. Hisz tudjuk, ő
volt az államérdek egyes számú foglya, ki önmagát ítélte
ilyen sorsra. Elhihető tehát, hogy megtette ezt is.
De persze ez sem ment könnyen. A pápa bizalmi embe-
re, Mariano Rampolla vatikáni államtitkár, ismervén a
2000 szavas táviratot, mindent megtett, hogy a pápa ne
engedélyezze az egyházi temetést. Vajon az “öngyilkosság"
miatt – vagy nem akarta, hogy az Egyház ilyen gigantikus
csalásban vegyen részt? Rampolla talán attól tartott – hisz
remek diplomata és előrelátó politikus volt –, hogy egy-
szer fény derül a misztifikációra, és akkor az Egyház is
kellemetlen helyzetbe kerülhet. (Vajon miért tartja titok-
ban a Vatikán még ma is Ferenc József táviratának- magya-
rázkodásának szövegét?) Rampolla tudta: akit temetnek, az
nem Rudolf. De pápája hallgatást és engedelmességet paran-
csolt. Ám 14 évvel később Rampollát éppen Ferenc József
vétója miatt nem választhatták meg pápának. A Hofburg
ura értesült hát Rampolla ellenakciójáról és jóelőre felké-
szült, hogy megakadályozza a főpapot Szent Péter trónjá-
nak elfoglalásában. Attól tartott – talán joggal – ha
Rampolla pápa lesz és mint ilyen, teljhatalmat nyer a
Vatikánban, nyilvánosságra hozza a Rudolf-ügy részleteit...
Sikerült ezt megakadályoznia. Kérdés: Rampolla nem ha-
gyott-e hátra olyan írásos anyagokat, amelyek eloszlatnák
kétségeinket a Rudolf-ügyben? Ha igen, sajnos azok is
nyilván a vatikáni irattárban pihennek.
Szóval folynak a temetés előkészületei. Mary Vetserától
megszabadultak már a titkosrendőrség segítségével. A Mo-
narchia sajtóján keresztül kihirdették, hogy Rudolf főher-
ceg boncolási jegyzőkönyvét nem teszik közzé, hanem azt
a császári archívumban helyezik el. (Sohasem került elő.)
Éppen ellenkezőleg jártak el, mint az szokás volt, hiszen
éppen ismert személyek halála után az orvosi véleménye-
ket, jegyzőkönyveket közölni szokták. Ezúttal eltértek a
szokástól, ezzel is szaporítva a gyanúsítgatásokat... és növel-
ve a homályt. A beavatottak tevékenységét megkönnyítet-
ték a Hof burgban uralkodó szokások: mindenkit rá lehetett
venni a titoktartásra, voltak erre kipróbált módszerek. A
Rudolf-ügyben érintetteket például a bécsi rendőrség –
94
tudjuk – külön erre a célra kiképzett provokátorok által
“kipróbálta", és e próbákat azok kiállták. Majd tudatták
velük, hogy a “próbálkozók" titkosrendőrök voltak, és
finoman értésükre adták, hogy ilyen “próbákra" még szá-
míthatnak majd az évek során. Ezek után az illetők nyil-
ván hallgattak akkor is, ha nem provokátorok környékez-
tek meg őket, hisz soha nem tudhatták, kivel állnak szem-
ben. Ettől függetlenül hónapokon belül hullani kezdtek,
mint a legyek; a legbiztosabb módszernek mégis a halottak
végleges, megmásíthatatlan hallgatása látszott.
A temetésre február 6-án került sor. Már készen volt a
viaszfej; mint azt korabeli fényképeken látjuk, ennek
koponya-részét kötéssel látták el, hogy ezzel is alátámasz-
szák a főbelövés-verziót. Technikailag már akkor sem
jelentett problémát egy műfejet illeszteni egy hulla törzsé-
hez. Az arcvonások tetszőlegesek lehettek, a hasonlóság
csak a viaszfejet elkészítő művész tehetségétől függött.
Megkönnyítette a dolgukat, hogy a bajusszal nem lehetett
baj; Rudolf akkoriban szinte havonta változtatta bajsza
formáját, hol le, hol felkunkorodott, hol így, hol úgy
borotválta. Beavatottak abban is biztosak lehettek, hogy a
közszemlére kitett nagy halotthoz senki sem fog közelíteni,
csak ők (e célból eléggé megközelíthetetlen katafalkot
építettek) – a halottat még a családtagok is csak tisztes
távolból szemlélték. A gyertyák lobogó fénye, árnyjátéka
teljessé tette a misztifikációt, biztonságossá az akciót.
Február 6-án óriási tömegjelenetek között zajlott le a
temetés. Ezen –hogy a látszatot megőrizzék – az egész
kiterjedt uralkódócsaládnak részt kellett (volna!) vennie.
Ám itt egy meglepő tényről értesülünk! Sok korabeli forrás
arról tudósít bennünket, hogy a közhiedelemmel ellentét-
ben, a temetésen nem vett részt Erzsébet királyné, sem
Rudolf felesége, Stefánia, sem Rudolf lánya, a kis Erzsé-
bet! Ez már aligha véletlen...
Ferenc Józsefnek persze nem volt más választása, végig
kellett játszania a komédiát. Egy vadidegen halott és
viaszfej előtt tisztelgett. Egész idő alatt kőkemény nyugal-
mat mutatott. Ám egyszer csak – mintha némi késéssel
jutott volna eszébe, mi a szerepe – egy percre hirtelen
95

sírva fakadt, a koporsóra vetette magát, egyszóval túlzásba
vitte a dolgot, akár egy rossz színész – majd váratlanul
ismét teljesen nyugodt lett.
Az uralkodópár három nappal később elutazott, hogy
“Erzsébetet kiragadják mérhetetlen fájdalmából". Ferenc
József pedig haladéktalanul utasítást adott, hogy Mayerling-
ben bontsák le a kastélynak azt a szárnyát, és “kegyeletből"
építsenek a helyére kápolnát. Erre nyilván azért került
sor, hogy a helyszínt soha többé ne lehessen rekonstruálni.
Nem érdektelen továbbá megemlíteni azt sem: Ferenc
József és Schratt Katalin (az ex-színésznő a császár késői
szimpátiája volt özvegysége sok évtizedén át) levelezéséből
csak a császárnak egyetlen levele hiányzik – éppen az,
amelyben fia, Rudolf haláláról irt az asszonynak.
Szintén elméletünk melletti érvként szólhat az a már
említett két tény is, hogy 1) János Szalvátor szokatlan
módon szakított a Habsburg-családdal és a Birodalommal,
majd gyakorlatilag nyomtalanul eltűnt. 2) De még különö-
sebb egy másik dolog: a Habsburgok miért estek pánikba,
amikor azt hallották, hogy “Johann Orth" anyja temetésé-
re esetleg Bécsbe jön? Szörnyen rettegtek tőle, pedig ő
akkor már csupán egy “senki", egy polgár, egy rang és
befolyás nélküli szürke ember, már nem is Habsburg!
Félelmükben még rendőri körözést is kiadtak ellene! Miért?
Csak egyetlen logikus magyarázattal szolgálhatunk: Johann
Orthnak valamilyen információ volt a birtokában. Olyan
dologról volt tudomása, amivel bármikor erős csapást mér-
hetett az uralkodóházra. Talán Rudolf halálának vagy
metamorfózisának körülményeiről? Nem lehet véletlen,
hogy Orth igyekezett nyomtalanul eltűnni. Dehogy jött ő
Bécsbe – ha felbukkant valahol (amennyiben az erről
szóló hírek igazak voltak) –, hát ez az Európától távolabbi
kontinenseken történt. Akkoriban évtizedeken át suttogták
a Monarchiában, hogy Bécsből bérgyilkosokat küldtek
utána, azok veszejtették el.
Természetesen sokat segítene, ha a bécsi Kapucinusok
kriptájában lévő koporsót felnyitnák. Mindjárt kiderülne,
egyáltalán ember maradványai vannak-e benne, vagy csak
egy báb – vagy emberi törzs, de viaszfejjel? És ha ember
96
– milyen  lőtt(?) sebek  nyomait találnák  a csontokon?
Vagy egyáltalán nem tűzfegyverrel gyilkolták meg?
Azt kell hinnünk, egyeseknek még ma is érdekükben
állhat: a rejtély maradjon rejtély. Mivel ezen a téren a jog
nem ismer elévülést, Rudolf egy törvénytelen gyermekének
leszármazottja 1978-ban bírósági keresetet nyújtott be. Azt
kérte, állapítsák meg, Rudolf főherceg 1889-ben csakugyan
gyilkosság áldozata lett-e, és ha igen, utólag nyomozzák ki
a gyilkos személyét. Az érdekes posztumusz perben –
legjobb tudomásunk szerint – ítélet még nem született és
kétséges, hogy valaha is születik-e. Feltűnő viszont, hogy
bár a hetvenes évek közepén ugyanaz a leszármazott kérte
Rudolf holttestének exhumálását is – a kérelmet a “Habs-
burg-ház" jelenlegi feje, dr. Ottó Habsburg (I. (IV.) Károly
és Zita fia) is támogatta –, mégsem került rá sor. Kegyelet-
sértésre hivatkozva valakik mindmáig megakadályozták,
hogy tisztán lássunk az ügyben.
A Révai lexikon még évtizedekkel később is ezt írta
Rudolfról: “1889. január 30-án eddig ki nem derített
módon erőszakos halállal múlt ki egy szűkebb baráti kör
társaságában a mayerlingi vadászkastélyban."
E kis hipotézis(?)-közjáték után ismét lássuk a tényeket!
Időben kicsi, térben annál nagyobb ugrást kell megten-
nünk. Irány: Törökország.
A Rudolf-rejtély további alakulása szempontjából egy
fontos és az átlagolvasó számára eléggé meglepő adat
következik most.
A XIX. század kezdetétől rengeteg lengyel politikai
menekült gyűlt össze a Török Birodalom területén. A hazai
felkelések után mindig több száz, sőt több ezer emigráns
talált menedéket. Az 1830-3l-es lengyel felkelés után a
megszálló cári hadseregbe erőszakkal besorozott lengyel
katonákat a Kaukázuson túli területekre helyezték bünteté-
sül, sokan innen szöktek át Törökországba. Nemegyszer az
orosz birodalommal harcban álló cserkeszek fogságába
estek, akik rabszolgaként adták el őket a törököknek.
1841-től néhány gazdag lengyel mágnás az Isztambulban
tevékenykedő keresztény rendházak segítségével pénzügyi
támogatásában részesítette a városban nyomorgó lengyele-
97

ket. 1842-ben a Boszporusz ázsiai partján alapítottak egjl
lengyel falut is, amely mind a mai napig létezik, a nevel
Polonczköy. Nemcsak a menekültek biztos oázisa volt, de aj
Lengyelország felszabaditását célzó erők egyik konspirativ
központja is. A Törökországban egzotikusnak számító szerb
települést az idők során felkeresték a kor nagyjai; járt itt
Gustavc Flaubert, Pierre Loti, Kemal Atatürk (a későbbi
nagy török elnök) és Roncalli pápai nuncius, a későbbi
XXIII. János pápa. A környék remek vadászterület hírében;
állt. A török állammal kötött szerződés értelmében csak az
elsőként letelepült lengyelek utódainak birtokában lehet-
tek házak; Polonezköy területen nem-lengyelek nem vásárol-
hattak sem földet, sem házat. De mivel sok idegen járt ide;
és olykor hónapokig, sőt évekig maradtak, bevett szokássá
vált, hogy a tősgyökeres polonezköyick a telkükön új
házak építését engedélyezték az idegeneknek; ezek az
épületek később a vendégek távozásával a telek tulajdono-
sáé lettek.
Mindezt nem véletlenül mondtam el. A Rudolf-rejtély
sok jel szerint ebben a faluban folytatódik. Jcrzy S. tatka
lengyel történész és kutató 1971-ben, majd az azt követő
másfél évtizedben többször járt Polonezköyben és furcsa
dolgokat fedezett fel...
Nos, ebben a faluban, ebben a környezetben egyszer
csak felbukkant egy furcsa idegen. A kutatások során
eddig nem sikerült megállapítani, pontosan mikor érkezett,
és mivel lassan meghalnak mindazok, akik őt személyesen
ismerték, erre már alig van remény. Tény, hogy ez körülbe-
lül az 1900-as évben vagy valamivel az előtt következett
be. A férfi osztrák állampolgár volt és útlevele Heinrich
Albertall névre szólt. A benne levő adatok szerint 1858-
ban született... (Az útlevél biztos tényező; a török hatóságok
1938-ban népszámlálást rendeztek a környéken és Heinrich
Albertall ezzel az osztrák útlevéllel igazolta magát.)
Az biztosnak tűnik, hogy 1900-ban már Polonezköyben
élt. Az egyik helybeli gazdától bérelt egy magányosan álló
házat. Az öregek és utódaik emlékezete szerint Albert
magas, kisportolt férfi volt, aki igen választékosán öltözött.
Ez persze az ázsiai faluban –mégha lakói európai  leszárma-
98
zottak is voltak – eléggé feltűnő jelenség volt. “Úri
tartása volt és mindig úgy öltözött, akár egy herceg" –
mesélték róla. A falubeliek eleget csodálkoztak az idegen
furcsa életmódján és szokásain. Albertall kerülte az embere-
ket, látogatókat az első időszakban csak szigorúan kijelölt
időpontokban fogadott – később pedig már egyáltalán
nem. Kapuján ezt német nyelvű felirat tudatta. Kivételt
csak a gyerekekkel tett; olykor a kerítés fölött kiszólt az
arra kószálóknak, cukorkát, gyümölcsöt ajándékozott ne-
kik. A felnőtteket néha saját készítésű meggylikőrrel ki-
nálta.
Az is meglepő volt ott és akkor, hogy az idegen késő
öregkoráig sportolt. Háza körül futott – ma azt monda-
nánk: kocogott – sőt, rövid nadrágot (shortot) is viselt,
ami érthető idegenkedést keltett az egyszerű falusiakban™
Albertall turistabakancsban és bottal nagy kirándulásokat
tett a közeli Alcmdag-hegységben is. Később, ahogy megöre-
gedett, a házból mind ritkábban jött ki, de napnyugtakor
azért a hátsó kapun át a mezei ösvényen elment az erdőbe.
Megvénülvén már egyáltalán nem hagyta cl házát, udvarát.
A látogatások terén valóban különös allűrjei voltak.
Fiatalabb korában egy Biskupski nevű intelligensebb hely-
béli gazda volt a “tisztiszolgája"; aki beszélni akart Alber-
tallal, annak előbb Biskupskinál kellett “bejelentkeznie"
– akkor is, ha Albertall az illetőt előzőleg meghívta
magához! A bejelentetlen, váratlan látogatókat sohasem
fogadta; egyszer – emlékeznek a falubeliek – ezért egy
magasrangú török hivatalnok is kénytelen volt dolgavége-
zetlenül távozni Polonezköyből. Postai küldemények rend-
szeresen érkeztek hozzá és maga is küldött ilyeneket.
Biskupski különben száz évet élt meg, így a lengyel kutató
még beszélhetett vele. Szerinte Albertall “egy isztambuli
németnek" szokott küldeni lepecsételt leveleket.
Albertall és Biskupski szenvedélyes vadászok voltak, és
a köztük lévő jelentős korkülönség ellenére vadászkirándu-
lásaikon nagyon jól megértették egymást. Lehet, Albertall-
nak is szüsége volt valakire, akivel beszélgethetett? Ennek
ellenére, több évtizedes együttlétük alatt Albertall soha,
egyetlen szóval sem árulta el neki, kicsoda ő valójában. Ha
99

erről kérdezték, így felelt: “A halálom után majd megtudjál
tok, ki voltam". A titok nyitja – közölte Albertall nemegy
szer – abban a kis bőrzacskóban rejlik, amelyet mindig a
nyakában hordott az inge alatt. Ebből nem csinált titkot
sőt kérte: ha meghal, a zacskót “a bíró és két jóakaratú
ember jelenlétében" bontsák fel. De ez sem így történt.
Heinrich Albertall sorban két helyi gazdánál bérelt
lakást, majd egy 1908-as szerződés alapján (ezt lengyelül és
franciául írták, láthatjuk rajta Albertall aláírását is) a
“balkáni  háború" előtt, tehát  legkésőbb  1912-ben saját
házat építtetett. Ez a ház gyümölcsöskert közepén állt, a
falakra vadszőlő futott fel, a házigazda a teraszról távcsö-
vével hol az égboltot, hol a falubeliek mindennapi életét;
figyelhette. A kertet magas deszkakerítés övezte, tetején
tüskésdróttal, a kapu mindig kulcsra zárva. Albertall fegy-
vergyűjtő volt, a lakásban rengeteg szúró-vágó és tűzfegy-
ver lógott, de akadtak ott lándzsák és pajzsok is. Aki
bejutott, furcsa dolgokat is láthatott. A mennyezetről egy;
egyszerű fekete fakoporsó lógott, az íróasztalon egy emberi 
koponya hevert. A falakon képek és rengeteg könyvespolc. 
A háromszobás házban mindig félhomály uralkodott, mert 
Albertall állandóan zárva tartotta a bádog ablaktáblákat
pánikszerűen félt a legyektől és szúnyogoktól. Odabent
nappal is gyertyával kellett közlekedni; nem csoda, hogy
az akkori gyerekek ma, felnőttként is borzongva emlegetik
az idegen házát.                                                                   
Általános polonezköyi vélemény szerint Albertall “egy 
kicsit ütődött", “fura alak", “bölcs őrült" volt. A faluban 
sohasem dolgozott. Abból a pénzből és csomagokból élt, 
amelyeket feltehetően hetente egyszer kapott az Osztrák- 
Magyar Monarchia isztambuli követségétől. 1918, a Monar- 
chia felbomlása után ugyanezt a segélyt a holland főkön- 
zul,  bizonyos  Kok, Koch  vagy Cook küldözgette neki.  
Albertall állítólag cserébe falusi fekete kenyeret és kertjé-
ből gyümölcsöket küldött neki. A holland konzult minden-  
ki ismerte a faluban, gyakran járt ide vadászni. Albertall
tejet, tojást és vajat a falubeliektől szerzett. Mindig min-
den áruért, sőt a legapróbb szolgáltatásért is fizetett, erről
a szokásáról nem volt hajlandó lemondani. Az évtizedek
100
során sok helybéli asszony fözött-mosott rá. Húst egyálta-
lán nem evett, kizárólag vegetáriánus étrenden élt. Lakását
sohasem takarította, kevés látogatója rendetlenséget és
pókhálókat látott. Időnként megfizetett valakit, hogy csinál-
jon nála nagytakarítást. De azt, hogy mikor jöjjön a
takarítónő – és egyedül-e, vagy egy másik segítővel – azt
Albertall a házára kitett egy vagy két fehér “jelzőzászló-
val" (olajosdobozzal) jelezte. Időnként valamelyik csino-
sabb falubeli asszony vagy lány a szeretője is volt; az
egyik ilyen nő fiának párizsi egyetemi tanulmányait is
Albertall finanszírozta.
Egyszer egy ideig vendége volt egy fiatal, magas nő,
aki minden jel szerint Európából jött. A nő kizárólag
fekete (gyász?) ruhát hordott és remekül lovagolt. Állítólag
Albertall unokahúga volt és feltehetően Scebert volt a neve.
Amikor Albertall Polonczköybe érkezett, negyvenes
éveiben járt és még nem annyira kerülte az embereket,
mint később. Az első egy-két évtizedben még részt vett a
falusiak mulatságaiban, sőt maga is rendezett sportverse-
nyeket, a győzteseket pedig aranypénzekkel jutalmazta.
El-eljárt a házakhoz, néhány gyereket németül tanított,
bár tisztában volt a reális helyzettel, hisz nemegyszer
megjegyezte: “Ti, lengyelek, gyűlölitek a németeket", öt,
mint osztrákot, ez persze nem érintette. A helybeli kis
könyvtárba saját költségén lengyel nyelvű könyveket és
kalendáriumokat is hozatott. Aki a faluból az isztambuli
osztrák középiskolába akart jutni, azoknak Albertall ajánló-
levelet és szegénységi bizonyítványt állított ki. Az iskola
ezeket az iratokat minden esetben készségesen elfogadta.
Az évek során sokat írt. Filozófiai, csillagászati és
katonai tanulmányok születtek tollából; egyik, a fent emlí-
tett osztrák gimnáziumot már elvégzett fiatalember, Raj-
mund Dochoda tisztázta le ezeket a német nyelvű műveket.
Az egyiknek ez volt a címe: “Das unbeendete Lében" (A
befejezetlen élet). E műveket mindig Svédországba küldte
és nem is titkolta, hogy Nobel-díjra számit. De minden
művét visszaküldték, azok egyetlen kiadót sem érdekeltek.
Egy napon Albertall feldühödött, segítségül hívott falubeli-
101

ékkel máglyát rakatott kertjében és összes könyvét elégette. 
“Ez az én temetésem", mondta leverten.                                
Az első időkben sokat vadászott, különösen borzokra és 
vaddisznókra. Volt úgy, hogy fogadásból egyetlen naptári 
év leforgása alatt 103 borzot ejtett el.                                   
Mindenki egyhangúlag állítja, hogy kitűnő lovas volt,
eleinte lovat is tartott.                                                          
Albertall anyanyelve kétségtelenül a német volt. Ezen
írta műveit, sőt a szobák falára festett filozófiai szentenciá-
kat is.  Törökül  keveset tudott, a falubeli lengyelekkel
pedig egy,  inkább a cseh nyelvre emlékeztető keverék 
szláv nyelven értett szót. Ebből persze számtalan mulatsá-
gos félreértés származott, amiket a faluban máig emleget- 
nek.                                                                                      
Hcinrich Albertall soha senkivel nem fogott kezet. Ha
valakit üdvözölt, jobb kezefejét homlokához emelte, ami 
katonai tisztelgésre emlékeztetett. Egyszer egy asszony – 
Heléna Dochoda – ezt szóvá is tette, mire Albertall így
felelt: “A kéz piszkos is lehet". A nő visszavágott: “A 
piszkos kezet meg lehet mosni, de akinek az esze nem 
tiszta, azon a mosakodás sem segít". Ettől kezdve Albertall
őt csak “filozófusnőnek" nevezte.
Világnézetéről keveset tudunk; akik belenézhettek filo-
zófiai műveibe, azok sem sokat érthettek belőle. Az biztos,
hogy nem járt templomba, atcista volt. És pacifista – 
gyakran tett olyan kijelentéseket, hogy a világ szép, az
embereknek nem gyilkolniuk, hanem szeretniük kellene 
egymást. Később igen élesen bírálta Hitlert. A német
diktátor igencsak elvette a kedvét, karrierje alighanem
ellentmondott Albertall filozófiai irányvonalának, mert
egyszer kijelentette: “Ez a Hitler egy ördög, összezavart
nekem mindent, most elölről kezdhetem a dolgokat". Az
emlékezetes könyvégetés után ugyanis ismét nekifogott az
írásnak.
Osztrák hazafi volt; az 1938-as Anschluss után (Hitler
bekebelezte Ausztriát) kijelentette: “Ausztria meghalt, hát
én is meghalok".
Egyre öregebb és tehetetlenebb volt, de sohasem híva-
tott orvost, sem papot. Egyszer meghozták a postáját és a
102
házában a padlón fekve találták. Alighanem attól félt,
hogy már halottnak hiszik, ezért a maga szláv nyelvén azt
mondogatta: “Ja zsijú, ja zsijú", élek, élek. Kertjében
megásatta saját sírját és a hegyekből sírkövet is hozatott.
Senki sem volt vele, amikor meghalt. A török rendőrség
kiszállt a  helyszínre és  lepecsételte a  lakást. A halott
nyakán levő bőrzacskót felnyitották ugyan, állítólag három
németül irt végrendeletet találtak benne, de azt is elvitték,
és  soha  többé  senki  sem hallott  róluk Polonczköyben.
Feltehetően elégették őket. A török törvények szerint –
mivel Heinrich Albertall nem hagyott örököst – minden
vagyona az államra szállt. A közeli városból érkező hivatal-
nokok nyilván zsebre vágták az értékesebb darabokat, az
értékteleneket – főleg bútorokat – elárverezték. Albertall
haláláról  értesítették a  német  konzult  is, aki  elküldte
embereit Polonczköybc, azok vitték magukkal Albertall
papírjait, könyveit. Érdekes: Albertall halála után hirtelen
mozgásba lendült az isztambuli német nagykövetség (1938
után ők képviselték a megszállt, a Harmadik Birodalomba
beolvasztott Ausztriát is), ügynököket küldtek a faluba és
adatokat próbáltak gyűjteni Hcinrich Albertall életéről,
szokásairól, vendégeiről. Vajon ez rutinmunka volt minden
állampolgár halála után?...
A falubeliek a kész sírgödör ellenére mégis a temető-
ben temették el, bár egy kicsit távolabb saját halottaiktól,
hisz “hátha nem volt katolikus?". A kereszten felirat:
“Heinrich Albertall, 1858–1941. Rcquicscat in pacc."

KI VOLT HEINRICH ALBERTALL?

Először lássuk, mit mondott erről ő maga.
A falubelieket persze izgatta, ki lehet a rejtélyes ide-
gen, aki már élete nagyobbik felét vagy éppen a felét
töltötte náluk. Mivel Albertall gyakorlatilag szinte semmit
sem árult el erről, különféle híresztelések keltek lábra. A
legelterjedtebb az volt, hogy Albertall valamelyik európai
császárnak a fia, aki Észak-Afrikában vándorolt, és mikor
Hcinrich Albertall nevű kísérője ott meghalt, annak papír-
103

jaival élt tovább. Többen állították, hogy mielőtt Polonez-
köybe jött volna, Isztambulban tanított az osztrák iskolá-
ban. Azt is beszélték, katonai attasé volt a követségen. A
faluban eléggé általános volt a meggyőződés, hogy párbaj-
ban megölte az osztrák császár jóbarátját, ezért “mint
Habsburgnak" meg kellett halnia, de a barátai megmentet-
ték: viaszfigurát tettek a koporsójába, ő maga pedig Isztam-
bulba menekült. A száz évet megért idősebb Biskupski
“Rudolf" néven emlegette Albertallt, pedig – mint kide-
rült – sohasem hallott Mayerlingről és Rudolf főhercegről.
De holtbiztosán állította: valahogy felmerült egyszer Alber-
tall-lal kapcsolatban a Rudolf név, és attól kezdve ő
magában csak így nevezte az osztrákot. Albertall gyakran
értésükre adta, hogy ő bizony nem akárki volt azelőtt.
Néhányszor azért – úgy tűnik – Albertall is elszólta
magát. Tarthat-e magában egy ember ilyen nagy titkot
évtizedeken keresztül?... Ma is él még Zofia Ryzy, aki
süldőlány korában nagyon tetszett az öregedő Albertall-
nak; a férfi rá akarta beszélni, jöjjön el hozzá a házába.
Mivel a lány sohasem állt kötélnek, az utolsó ilyen négy-
szemközti beszélgetés során Albertall így fakadt ki: “Te
nem akarsz eljönni hozzám, pedig én egy Habsburg vagyok!"
Az a három helybeli férfi, aki élete különböző szakaszai-
ban együtt vadászott vele és más módon is közelebb került
hozzá, állította: “Albertall Ferenc József császár fia, apja
ismeri a titkát, de ő is a szavát adta". Albertall otthonában
volt néhány ezüstpohár is, egyes tanúk szerint FJ (Franz
Joseph) monogrammal.
Jerzy S. tatka a hetvenes években a helyszínen is azt
állapította meg, hogy a polonczköyick – végeredményben
egyszerű földművesek – semmit sem tudtak a mayerlingi
tragédiáról, az Eseményről, így nem ennek híre “terméke-
nyítette meg fantáziájukat". A távoli Európa hírei ide
nagy késéssel vagy sehogyan sem jutottak cl. Csak az
tudott róluk, aki európai újságot fizetett elő, vagy kapcso-
latban állt az isztambuli külföldi követségekkel – mint
Albertall. Amit a falusiak Albertallról tudtak vagy tudni
véltek, azt kizárólag az idegen férfi viselkedése és szavai
alakították ki.
104
És most következzen egy olyan esemény, amelyre több
tanú is volt még nemrégen. A nagy események – világhábo-
rú, stb – hírei azért eljutottak a török fővárostól nem túl
messzire fekvő faluba is. így például 1916-ban azért ők is
tudomást szereztek Ferenc József haláláról. Másnap Alber-
tall, aki – mint említettük – soha nem járt templomba,
reggel hatkor elment a kis helyi katolikus templomba és
misét fizetett Ferenc József lelkiüdvéért. A misén lévő
asszonyok látták: sírt. És azt suttogta: “Az apám volt..."
Életében többször emlegette, hogy halála után a falu
miatta lesz híres, a házából pedig biztosan múzeumot
csinálnak majd... Az igazsághoz tartozik: a faluban azt is
beszélték, hogy Albertall a császár törvénytelen fia volt.
A halálával nem értek véget a rejtélyek, ellenkezőleg:
kiléte körül csak sűrűsödött a homály: Albertall halála
után a falubeliek az isztambuli német konzulátushoz for-
dultak. Szerették volna megtudni, ki volt az a férfi, aki
több mint negyven évig élt a falujukban. Kurta-furcsa
választ kaptak: “A konzulátus tudja, ki volt, ennyi elég."
Az említett százéves Biskupski gazda fia professzor
lett és 1976-ban – 35 évvel Albertall halála után–ugyan-
ezt a kérdést feltette az NSZK konzuljának, aki felkereste
a falut. Éppen a temetőben, Albertall sírja előtt álltak.
“Szóval önök a német konzulátuson rejtegetik Albrertall
titkait? Ki volt hát az az ember?" A konzul állítólag
elkomorodott és egyetlen szóval sem válaszolt.
A török állampolgárságú, Polonezköyből Ankarába el-
származott művelt lengyelek a háború után még két ízben
– 1948-ban és 1956-ban – fordultak az osztrák és német
követségek levéltáraihoz. A válasz minden esetben ugyanaz
volt: “Idegen állampolgárnak nem szolgáltatunk ki adato-
kat". Ugyanígy járt Hadidé Türegin, a lengyel falu történe-
tét kutató asszony is.
RUDOLF VAGY NEM RUDOLF?
Most forgassunk vissza néhány lapot és lássuk, “Heinrich
Albertall" törökországi tartózkodása, viselkedése és az
ottani események mennyiben illenek Rudolfhoz – vagy
máshoz?
105

Heinrich Albertall útlevelének tanúsága szerint 1858-
ban született, vagyis ugyanabban az évben, mint Rudolf. 
Vannak, akik állítják, hogy az abban lévő adatok hamisak.
Érdekes  módon  a  bécsi  állami  levéltárban tudnak egy 
Heinrich Albertall nevű katonai szakíróról, aki a századfor-
dulón török tárgyú katonai cikkeket küldözgetett az euró-
pai német nyelvű katonai szakfolyóiratoknak (11). E cik-
kekben feltűnő, hogy a korabeli szokásokkal ellentétben a
szerző soha nem közöl önmagáról semmilyen adatot, csupán
egy szót: “katona". Ám ugyanakkor az is biztos, hogy az
Osztrák-Magyar   Monarchiában   ezt  megelőzően  egyetlen
Heinrich Albertall nevű egyén sem szerzett katonatiszti
vagy diplomáciai végzettséget...
Nem tudjuk, hol járhatott Rudolf 1889 februárja után
körülbelül tíz évig. A kilencvenes évek végéig, amikor már
feltehetően Isztambulban élt – alighanem a világban utaz-
gatott. Ne felejtsük, Rudolf még mint Rudolf trónörökös
is járta a világot, Európán és Törökországon kívül 1879-beh
járt Észak-Afrikában, 1880-ban pedig Egyiptomban és a
Szentföldön is.
“Űri tartással járt", és “hercegként öltözött". Hát igen,
Rudolf mindig is adott külsejére. Bujkált-e? Biztosan.
Sejtette, hogy érdeklődők, kíváncsiak, őrültek, esetleg ké-
mek vagy bérgyilkosok is nyomába szegődhetnek, leleplez-
hetik titkát. Elbújt hát egy olyan országban, amely – bár
Ázsiában volt – Európához tartozott, határos volt (a
Balkánon) szeretett Ausztriájával, és az sem lehetett mellé-
kes tényező, hogy Polonezköy falu aránylag közel volt
Isztambulhoz, ahonnan rendszeresen kapott pénzt, és ha
úgy akarta, híreket is. Ráadásul nem kellett igen eltérő
gondolkodású és szokású ázsiaiak között élnie; szinte ideá-
lis volt számára, hogy talált itt egy európaiak lakta eldu-
gott kis falut, amelynek lakói nem voltak túlságosan művel-
tek, sem ellenségesek, ráadásul – valamikor évtizedekkel
korábban – a nyelvüket is tanulta.
Emlékezzünk arra is, főhercegként Rudolf már járt
Törökországban, sőt éppen itt, az Alemdag-hegység vidékén
vendéglátói nagyvadászatot rendeztek neki!... Nem csoda,
106
hogy visszavágyott ide. Bujkált, említettem az imént. Ha
idegenektől félünk, rejtőzködni nincs jobb hely (akkoriban
biztosan nem volt), mint egy falu, ahol az emberek állandó-
an figyelik egymás életét, mindenki ismer mindenkit, a
felbukkanó idegen pedig azonnal szembetűnik és minden
mozdulatáról tudomást szereznek. Ha pedig a bujkáló
ráadásul bevezeti és könyörtelenül betartja azt a szokást,
hogy még az ismerősök is csak előzetes bejelentés alapján
járulhatnak elébe – ismeretlenekről nem is szólva! – és ha
valami gyanúsat tapasztal, akár hetekre is házába zárkózik
– hát igen, így el lehet rejtőzni a világ szeme elől. Így a
bujkáló jól vigyázhat életére is. Ez a szempont, és Rudolf
“előző életéből" magával hozott “főúri allűrjei" (pl. a
kézfogás mellőzése) mind “Heinrich Albertall" előkelő
származása mellett szólnak.
A vadászat már különösen Habsburg-ivadékra vall. A
Habsburgok mind nagy vadászok voltak, életük folyamán
tízezrével ejtették el a vadakat. Minden származására tett
célzás (“majd megtudjátok, ki voltam", stb.) is ezt látszik
bizonyítani. Fegyvergyűjteményük is csak tehetős emberek-
nek volt akkoriban. Lehet, erre hatással volt az is, hogy
Rudolf már ilyen környezetben nőtt fel? Hofburgbeli
lakosztályában sok fegyver és keleti tárgy volt, és – ez
pszichológiai szempontból szintén áttételes bizonyítékként
fogható fel! – Rudolf már gyermekkorától vonzódott
Törökországhoz! A lakosztályában volt egy külön török
szoba is, amelyet szerfölött kedvelt-
Nem tudjuk, ki lehetett az a bizonyos “unokahúg",
Seebert kisasszony. Nagyon merész feltételezéssel azt is
gondolhatnánk: talán Rudolf lánya, Erzsébet? (1883-ban
született és többször is férjhez ment; 1902-ben egy Windisch-
graetz herceghez, akitől 1924-ben elvált. Lehet, valamikor
az I. világháború előtt a beavatottak közölték vele az
igazságot apjával kapcsolatban, és így – körülbelül 30
évesen – járhatott apjánál...?)
Az a tény, hogy sokat írt, megerősíteni látszik feltevé-
sünket. Hisz tudjuk, Rudolf is dédelgetett irodalmi ambíció-
kat, állítólag nem is akármilyen színvonalon írt. Az is
107

érthető, ha az örök távollétre, “száműzetésre", rejtőzködés-
re kényszerített embernek valamilyen módon kompenzál-
nia kellett az elveszített nagyságot. Szeretett volna valaho-
gyan  kitűnni   (Nobel-díj),  kezdetben  talán  megmutatni
apjának, hogy mégis vitte valamire. Tudjuk, Rudolfnak
mindig is kisebbségi érzése volt Ferenc Józseffel szemben. 
Az a könyve pedig, amelyet oly fontosnak tartott (“a
befejezetlen élet") nem önéletrajzi-önvédelmi mű volt-e?    
Osztrák útlevele – bár hamis nevet tartalmazott – és
egész viselkedése kétségtelenné teszi osztrák voltát.             

EGY FOTÓ
A történethez tartozik az is, hogy fennmaradt Hcinrich 
Albertall egy fényképe!                                                   
1939 szeptemberében a lengyel falut felkereste egy 
török újságíró. Selim Cavid a világháború kitöréséről akart írni. Miután Hitler megtámadta Lengyelországot, úgy vélte, érdemes lapja, a Yeni Mecmua olvasóit mgismertetni a törökországi lengyel “kolónia" életével. Polonezköyben értesült a “furcsa osztrák úrról" és fotóriportere társaságaban felkereste az idegen házát. Albertall kapuján sokáig dörömböltek, míg végre az öreg megjelent, de csak azért, hogy a kerítés fölött kihajolva közölje: nem fogadsenkit, (Hisz nem voltak “bejelentve"...) Ezt a pillanatot használta 
ki a fotós és kapásból – hogy úgy mondjam, csípőből lőtt! 
– elkészítette a rejtélyes idegen egyetlen fényképét, ami 
aztán az újságban meg is jelent (12).                                  
Nos,  amikor  a  fényképet  először pillantottam  meg 
(Heínrich Albertallnak csak a feje látszik a kerítés fölött, 
arca borostás, kis kerek sapkát visel, az európai öltözetű, 
divatos kalapot viselő török újságíróra néz) azonnal sze- 
membe ötlött hasonlósága... Ferenc József öregkori arcképéhez! Ha a két fotót egymás mellé tesszük, szembeötlő a nagyfokú hasonlóság. A hozzáértők szerint a két arcugyanazt az antropológiai típust képviseli.
108

KI VOLT HÁT ALBERTALL?

Az 1. számú feltételezés tehát az, hogy Rudolf trónörökös
volt, aki a bécsi felsőbb körök és néhány barátja tudtával
és hathatós segítségével tette, amit tett. Ezt – ha csak
közvetetten is – bizonyítják a következők:
– Az Eseményt követő hivatalos kapkodás, többféle
“magyarázat"
–  A viaszkoponya elkészíttetése
–  A családtagok viselkedése
– Az, hogy “Heinrich Albertall" éppen Törökország-
nak azon a vidékén bukkan fel, ahol régebben egyszer már
Rudolfként járt
– Viselkedése, szokásai Polonezköyben.
– Elszólása Ferenc József halálakor.
– Az a tény, hogy előbb az Osztrák-Magyar Monarchia
követsége, később egy ismeretlen, de feltehetően továbbra
is osztrák forrás látta el rendszeres havi jövedelemmel
–  A fennmaradt fénykép hasonlósága Ferenc József
arcmásához.
2. számú feltevés: lehetett az idegen... Johann Orth,
vagyis János Szalvátor is! Mert hisz vannak erre utaló
jelek is. János Szalvátor, mint tudjuk, belekeveredett a
Rudolf halála (vagy “halála") körüli zavaros ügyekbe, sőt
az  azt  megelőző  összeesküvésbe is, majd a mayerlingi
Esemény után hat hónappal tengerre szállt és elhagyta
Európát. Senki sem tudta biztosan, mi történt vele később.
Lehet, hogy nem tartózkodott hajóján akkor, amikor az
katasztrófa áldozata lett, és lehet, hogy ő költözött később
Polonczköybe?  Ez  megmagyarázná, miért beszélt olyan
gyengén  lengyelül – János Szalvátor ugyanis sohasem
tanulta ezt a nyelvet. A többi tulajdonsága sajnos nagyon
is hasonlított Rudolf tulajdonságaihoz és adottságaihoz
(pl. ö is írt). Bizony, ő is lehetett a polonezköyi remete.
Nem illik a képbe a Ferenc József halálakor tett kijelenté-
se, hisz ő nem a császár, hanem Lipót toszkánai nagyherceg
fia  volt. De egyesek úgy magyarázzák, a Habsburgok
kiterjedt famíliája az osztrák császárt tartotta “apjának",
azt családfőként tisztelték.
109

Johann Orth felé mutat még egy nyom. Századunk
ötvenes éveiben az uppsalai (Svédország) levéltárban előás-
ták Johannes Axel Kolmodinnak, az egykori isztambuli
svéd követség tanácsosának és tolmácsának levelezését
Ebből kiderül, hogy 1923-ban C. Eincr af Wirsén svájci
követ kétszer is említést tett Heinrich Albertallról, mind-
két esetben azt állitva, hogy az az ember Johann Orth –
János Szalvátor... Wirsén nagykövetként többször vadászott
Polonezköy környékén, azonfclül katonatiszt is volt, min-
den jel arra mutat, hogy tudott Albertallról (például isztam-
buli diplomáciai körökből, gondoljunk csak az osztrák, 
holland vagy a német követségnek Albertallal fenntartott
kapcsolataira!). Nyilván oka volt arra, hogy ezt állítsa.        
3.  Harmadik változatként felhozhatjuk azt, amire már
céloztunk: hogy Albertall sem Rudolf, sem Szalvátor -–
hanem Ferenc József egy törvénytelen fia lett volna? Az
Albertallnál látott és az 1. számú változatunkban Rudolf-
nak tuljadonított, hozzá illő viselkedése és az események
akkor is egyeznének, ám van egy bökkenő. Heinrich Alber-
tall korából ítélve, e férfinak szintén valamikor az 1850-en
végén,  a  60-as  évek elején  kellett születnie. Márpedig
Ferenc József szerelemből nősült (anyja, a rettegett Zsófia
akarata ellenére) és aligha csalta meg új, fiatal feleségét. 
Sem akkor, sem később, egyetlen kutató sem bukkant soha
nyomára egyetlen házasságon kívüli kapcsolatának ezek-
ben az években – pedig hát igen buzgón vájkáltak a
császár magánéletében is. (A Schratt Katalinnal fennálló
viszonyra jóval később került sor.)                                      
4.   A negyedik lehetséges verzió: Albertall egy kissé 
kótyagos osztrák úr volt, talán nem túl gazdag és nem is:
arisztokrata származású, akinek valami folt volt a múltja-
ban (vérfertőzés, kolosszális kártyaadósság, gyilkosság... a
lista   igen  hosszú lehet!)  és családja  jobbnak  látta,  ha,
eltűnik Európából. Pénzt küldözgettek utána és örültek
hogy soha többé nem látták, ö pedig a magány hatására
egyre különcebb, egyre furább lett, tetszett neki a felvál-
lalt “rejtélyes múltú", egykor jobb napokat látott valaki
szerepe...?
110
Minél tovább gondolkodunk a dolgon, annál több kérdő-
jelre akadunk. Csak egy biztos: Ázsia Európa felőli szélén
1941-ig élt egy férfi, akit földrészünkön alighanem rég
halottnak hittek már. Megérte az első világháborút, a
Monarchia szétesését, az Osztrák Köztársaság létrejöttét, a
nagy gazdasági válságot, Hitler hatalomra jutását, sőt a
második világháború első éveit is. A nagy változások
közben ö csak őrizgette titkát, kései dicsőségről, hatalmas
leleplezésről és szenzációról álmodozott. Ezekből semmi
sem lett. Csak a titok maradt ránk, a rejtélyes, fájó
kérdések: mi történt valójában? Mi lett Rudolffal, és ki
volt az a másik férfi?
IRODALOM:
1.     Valloton, H.: Elisabeth d'Autriche I'imperiatric* assasinée. Parii, 1975.
2.     Bárt István: A boldogtalan sorsú Rudolf trónörökös. “Szerelmi kisregény".
        Bp. 1984. Helikon Kiadó, 164. old.
3.     Magyar Nemzet, 1986. január 28. “Templom a vadászkastélyban".
4.     Wiener Zeitung különkiadása, 1889. január 30.
5.     Münchner Neuesten Nachrichten, 1889. február 2.
6.     Berliner Tagblatt, 1889. február 6.
7.     Die   volle   Wahrheit   über   den   Tod   des   Kronprinzen   Rudolf  von
        Österreich. Berlin, 1889. (Máig kb. 50 kiadást irt meg.)
8.  Léopold, archiduc d'Autriche: Souveniré de la Cour de Vienne. Paris,
       1937.
9.   Prazsky Ilustrovany Zaprovodaj, 1934.: J. R. Hradecky: Princúv poslicek
     lásky.
10.   Lónyai, C: The Tragedy of Mayerling. London, 1950.
11. Armeeblatt; Reichswehr; Danzers Armee-Zeitung; Internationalen Revue
        über die gesamten Armeen und Flottén, 1898, augusztus.
12.	Yeni Mecmua, 1939, 24. szám: “Polonee köyünde bir gün."

További irodalom a témáról:

1.     Barkeley, R.: The Road to Mayerling. London, 1959.
2.     Borgesse, G. A.: Die Tragödie von Mayerling, Heidelberg, 1927.
3.     Das Mayerling Oríginal, Wien, 1955.
4.     Fleming, M.: La vie romanesque d'Elizabeth d'Autriche, Paris, 1934.
5.     McGarvie, M.: Francis Joseph I. A Study in Monarchy, London, 1966.
6.     Hamann,   B.:   Kronprinz   Rudolf  –  Der   Weg   nach   Mayerling,   W.
Goldman Verlag, 1980 (NSZK).
7.     Holler, G.: Bratfisch hat wundervoll gepfíffen (Das Dráma in Mayerling)
1-3. rész. = Der Spiegel 1980/15, 16, 17.
8.     Kronprinz   Rudolfé   Tragödie   dargestellt  auf Grund  bisher  geheimer
Dokumente, Briefe und Aktenstücke. Wien, 1923.
9.     Prinzessin   Stephanie   von   Belgien.   Fürstin   von  Lonyay:   Ich   sollte
Kaiserin werden, Leipzig, 1935.

16.  Latka, J. S.: Adampol, polaka wiee nad Boíforem, Kraków, 1081.
11.   Miti8, O.: Das L«b»n dee Kronprinz«n Rudolf. Lsipsig, 1928.
12.   Nowicki, A.: Trag«dja w May«rlingu. Warsiawa, 1826.
15.   Odescalchi,   P.:   Kronprin»  Rudolf und  dag  V«rbr«ch«n  d«r  V«t»«r«
L«ipiig, 1910.
14. PlaniU, E. .E.: DU voll« Wahrheit üb«r dtn Tod des Kronprinew
Rudolf von Osterreich nach amtlichtn und publiiistigchen Qu«llen, gowii
den hinterlaggenen Papiertn. Berlin, 1901.
II.   Tichuppik, K.: Francois-Joeeph l'effondrtm«nt d'un wnpir*. Parii, 1935.
16.   Z tajnych archivu. Kwkoty, vladari, tlachta. Sv«t»va lit«ratura, Prah*
1930.
112

“Ahogy vastagodnak a lexiko-
nok, úgy sokasodnak a kérdő-
jelek"

REJTÉLYES ELTŰNÉSEK
A történelemben már gyakran előfordult, hogy közismert
személyek titokzatos körülmények között eltűntek. Persze,
sokkal gyakrabban tűntek el ismeretlen, egyszerű emberek,
de az sohasem keltett akkora feltűnést. Az uralkodók,
politikusok, hadvezérek, előkelő származásúak eltűnése
mögött általában politikai okokat kell gyanítanunk. Ha
nagyon gazdagoknak veszett nyomuk, azt általában vagyo-
nuknak vagy az éppen náluk lévő értékes tárgyaknak
“köszönhették". Tűntek el királyok és trónörökösök, gyere-
kek és felnőttek, nők és férfiak. Még az is előfordult, hogy
egyesek – igy hárítván el az állandó, mindhalálig fenyege-
tő életveszélyt – önmagukat tüntették cl... Az efféle prakti-
kákban századunk minden rekordot megdöntött: a két
nagy és több száz kisebb háborúval kapcsolatos világégések
alatt, után és miatt ezrek és ezrek menekültek a “halálba",
töröltek el maguk mögött minden (vagy csaknem minden)
nyomot és kezdtek új életet. Az Amerikába menekült
sikkasztó főpénztárostól a háborús bűnösig hosszú lenne ez
a lista.
Nos, a következő fejezetben nem ilyen ügyeket tárgya-
lunk. Három ember eltűnéséről lesz szó, és bennünket –
könyvünk címéhez híven – mindenekelőtt a titok, a rejtély
izgat ebben is. Ezek az emberek nem önmaguk menekültek
el a világtól, ellenkezőleg, minden jel arra mutat, hogy itt
akartak maradni, hiszen éppen a csúcsra törtek, karrierjük
113

felfelé ívelt. Semmi okuk sem volt arra, hogy félbeszakít-
sák pályájukat. És ekkor... valami történt velük. Valami 
megfordíthatatlan, valami végzetes.                                
Ahogy e három embernek, úgy a három történetnek 
sincs semmi köze egymáshoz. Legfeljebb annyi, hogy mindhárom esetben nagyon ismert személyről volt szó, és eltűnésük talán összfügg azzal a ténnyel, hogy utoljára egy-egy repülőgépen ültek. Lássuk hát sorjában az igaz történeteket, amelyek mind a mai napig megfejthetetlen rejtélyt; jelentenek a kutatók számára. 
                                          
EGY BANKÁR ELTŰNIK

1928.  július  3-án  az angliai  Croydon  repülőterén  útra 
készült egy ötvenéves férfi. Széles válla és szögletes, köpcös.A termete miatt ökölvívóra emlékeztetett, bár nem volt az. Európa egyik legegészségesebb és leggazdagabb emberének ismerték.                                                                        
Alfréd Loewenstein multimilliomos bankár kísérőivel 
és a személyzettel együtt beszállt a repülőgépébe, és egy
óra múlva, amikor a gép Franciaországban leszállt, Loewenstein már nem volt a fedélzeten. Útközben nyomtalanul eltűnt..
Ki volt Alfréd Loewenstein? Egy tehetős belga bankár
fiaként született, luxusban élt és nőtt fel, majd 19 évesen,
amikor az apja csődbe ment, egyik napról a másikra
koldusbotra jutott. Hihetelen energiával és ötletességgel
küzdötte fel magát, és a semmiből hatalmas vagyont gyűjtött. Pénzügyi zseniként ismerték. Már az első világháború előtt gazdag volt ismét, a háború utáni inflációidején pedig a nemzetközi valutapiacon keresett nagy összegeket. Mégis, 1926-ig valójában senki sem figyelt fel rá, de akkor néhány óra leforgása alatt világhírű lett, mert tízmilliófont kölcsönt ajánlott fel a belgakormánynak, hogy az stabilizálhassa a frank árfolyamát. Loewenstein a kölcsön után – mint igazi “belga hazafi" – kamatot sem kért. Az
üzlet eléggé kétséges kimenetelű volt, Loewenstein különféle feltételeket támasztott és bizonyos előjogokat is kért
114                                                                               
cserébe, és így megint csak ő volt az, aki jól járt; részvényeket és külföldi vállalatokat, palotákat, földbirtokokat vásárolt Angliában, Belgiumban, Franciaországban és másutt. Rendkívül energikus és rokonszenves, de erőszakos ember
volt; ha valaki ellenkezett vele, akkor az illetőt sajátkezűleg náspángolta el. E felindulásaiért több esetbenbíróság előtt kellett felelnie. A fizikai erőnlét is egyik hobbija volt, utazásaira nemegyszer magával vitte saját ökölvívó-, tenisz- és golf edzőjét is. ő volt az első európai üzletember, aki a technikai eszközöket teljesen a szolgálatába állította. Nem csak egy magánrepülőgépe, hanem külön légiflottája is volt. Versenyistállókat tartott, részesedett sok ország bányáinak és vízierőműveinek hasznából, de fő célja az volt, hogy a világ műselyem-termelését egyedül ő ellenőrizhesse. E célból hosszú és elkeseredett küzdelmet folytatott már évek óta egy angol céggel; e harcban a homályos tőzsdeügyletektől a zsarolásig minden fogás meg volt en-
gedve. Azon az estén tehát Alfréd Loewenstein a croydoni repülőtér halljában a KLM irodájából telefonált egyik vállalata igazgatójának. A beszélgetés nyitott ajtónál folyt, és több tanú hallotta, amint Loewenstein közölte: körülbelül egy hét múlva visszatér Londonba. A hallban várta őt Bob Little, a magángép másodpilótája. A huszonhétéves fiatalember már csaknem egy éve dolgozott nála. Este hatóra volt. Később Little is megerősítette, hogy Loewenstein viselkedésében nem volt semmi különös; pontosan olyan
volt, mint máskor: teli energiával, közvetlen, jókedvű. A
bankár kérdéseivel árasztotta el a másodpilótát: milyen az időjárás, milyen magasan fognak repülni, mikor érnek
Brüsszelbe?
Személyzete élén átment a vámon. Vele volt Hodgson
titkár, Baxter, az inasa, két gyorsírónője: Bidalon és Clark kisasszonyok. A gép személyzete a már említett Little és Drew pilótákból állt. A repülőgép egy Amszterdamban épített hárommotoros Fokker VH-es volt. Az ajtó a géptest bal oldalán helyezkedett el. A bejárattal szemben volt egy toalettfülke, de ezt eltakarta a hátsó utas kabin ilyenkor nyitott ajtaja. Repülés közben ezt az ajtót mindig becsuk- 
115

ták. Ki-és beszállásnál azonban ez az ajtó eltakarta a
vécéhelyiséget. Ez is Loewenstcin saját ötlete volt; a gép
belsejét az ő tervei alapján építették át.
A bankár azonnal az utaskabinba ment és elfoglalta
szokásos helyét balra elöl. Arccal a menetiránynak, kis
íróasztala előtt ült. Jobbra tőle egy ugyanilyen asztalnál a
titkára, Artúr Hodgson. Valamivel hátrább ült Fred Baxter,
az inas, egy kivételesen sovány és alacsony férfi. A két
gyors- és gépírónő egymással szemben ült egy különleges,
magasított asztalnál. Drew elsőpilóta beindította a motoro-
kat, Little másodpilóta ezt kívülről ellenőrizte, majd be-
szállt a gépbe és ráfordította az ajtózárat, nehogy az
magától kinyíljon repülés közben. Ezt az ajtót különben –
ha a gépet magára hagyták a repülőtereken – kulcsra is
zárhatták.
Nem véletlenül írjuk le itt ilyen részletesen az utazás
előkészületeit. Később a hatóságok, a vizsgálóbizottságok
minden apróságot számba vettek. Little átment a kabinon,
hogy a pilótafülkébe jusson. A startot mégis elhalasztották
pár perccel, mert Baxter még kiszállt és a repülőgép
mellett pár szót váltott valakivel. De hamar visszajött és
becsukta maga mögött az ajtót.
Délután hat óra múlt néhány perccel. Clark kisasszony,
a gépírónő intett az épület előtt álló ismerősének. Később
azt az illetőt is kihallgatták. Eskü alatt vallotta, hogy a
guruló gép ablakában látta Loewensteint kinézni.
Drew a levegőbe emelte a gépet, elszálltak Purley,
Sevenoaks, Maidstone és Ashford fölött. Ezután Little
vette át a kormányt, Drew pedig egy regény olvasásába
mélyedt. Szép este volt, felhőtlen ég, tiszta levegő, jó látási
viszonyok. A kabinban folyt a munka: a gépírónők az útra
kapott anyagokat gépelték, papírok jártak kézről kézre,
Hodgson titkár leveleket írt és jegyzetelt Amint a gép a
tenger fölé ért, Bob Little ezt a tényt rádión közölte is egy
földi repülőtérrel. Azután Dunkerque felé vették az irányt
Little időnként a kis üvegablakon át hátranézett a kabin-
ba, minden rendben van-e az utasokkal? A tenger fölött is
látta a bankárt, amint az ablakon át a szép esti tájat
szemlélte.                                                                             
116                                                                                   
Loewenstein levette zakóját, ami szokása volt. De az
már nem, amit állítólag ezután csinált: levette nyakkendő-
jét is, ingét pedig kigombolta, mint aki fullad, nehezen
lélegzik. Hodgson titkárnak az volt az érzése, hogy gazdájá-
nak kevés itt a levegő.
A csatorna fölött félúton repülhettek, amikor a bankár
kiment a toalettbe. Eltelt néhány perc, de nem jött vissza.
Little vezette a gépet, Drew olvasott, Hodgson jegyzetelt, a
kisasszonyok szorgosan gépeltek – de Alfréd Loewensteint
többé senki sem látta.
Eltelt vagy tíz perc, mire észrevették, hogy valami
történhetett a főnökkel. Hodgson Baxterhez ment, a fülébe
súgott valamit. Baxter felállt, a toalett ajtajához ment és
kopogott. Egyszer, kétszer, mind hangosabban – nem jött
válasz. Hodgson belökte az ajtót és döbbenten megtorpant.
A toaletthelyiség üres volt, de a gép külső ajtaja himbáló-
zott a huzatban. Minden jel arra mutatott, hogy Loewen-
stein kiesett a gépből.
Baxter úgy megijedt, hogy csaknem hisztérikus rohamot
kapott. Hodgson izgalmában verejtékezett. A gépirónők
sírva fakadtak. Azután behívták Drew-t, aki látva a történ-
teket – a motorok dübörgése miatt alig tudtak szót érteni
egymással – átvette a kormányt és minden repülési előírás-
ra fittyet hányva, holdfénynél leszállt a dunkerque-i ten-
gerparti homoksávra. Amint elcsendesültek a motorok,
Drew végre kikérdezhette a személyzetet A pilóta saját
szemével meggyőződhetett róla, hogy a bankár beszállt a
gépbe, most pedig csak a széke karfájára vetett zakója és
nyakkendője volt ott. Ha az az ember, aki Croydonban
felszállt a gépre, Loewenstein volt, – márpedig mindkét
pilóta esküvel állította, hogy igen – akkor Loewenstein
eltűnt. Nem volt a gépen a Csatorna közepétől, és akkor
sem, amikor leszálltak a francia parton.
A történteket több gyanús pontra bonthatjuk:
1. A későbbiek során szemére vetették Drew-nek, hogy
nem valamelyik közeli repülőtéren szállt le, ahol tisztvise-
lők, rendőrök és egyéb hivatalos közegek fogadták volna a
gépet. Nem lehetséges, hogy összejátszott a bankárral, aki
valamilyen  rejtekhelyen  bújt  el  a  gépben és éppen a
117

homokparton, az éjszaka leple alatt hagyta el a gépet? Ám
a pilótáról igen jó véleményt adtak mindenütt, a személy-
zet vallomása pedig olyan meggyőzően hangzott, hogy
végül senki sem vádolta Drew-t semmivel.                           
2.  Felmerült az a gyanú is, hogy Loewenstein csődbe
ment, ezért öngyilkosságot követett el. A csőd nem volt
igaz; a következő hónapokban a vállakózásai még az eltűné-
séről szóló híreket, az ezzel járó tőzsdei részvényár-esése-
ket is kibírták. Különben pedig, akik csak ismerték a
bankárt, egyhangúlag állították: egész természete, gondolko-
dása ellentétes volt az öngyilkosságnak még az ötletével is.
3.  Igen gyanús volt Baxter, az inas viselkedése. Mint
említettem, gazdája már a gépen volt Croydonban, amikor
ő kiszállt, hogy valakivel beszélgessen. Ez furcsa, hisz
Loewenstein jelenléte a gépen egyben indulási parancs is
volt. Ez a kis, Örökké alázatos inas éppen akkor akadályoz-
ta volna meg a felszállási akciót, ráadásul valami magán-
ügyben? És Loewenstein erre nem reagált? Talán nem
vette észre? (Baxter különben négy évvel később – Loewen-
stein fiának inasaként – öngyilkosságot követett el.)
4.  Hátha nem is Loewenstein volt az az utas? – ez volt
a következő hipotézis. A nyomozás során felmerült, hogy a
repülőtéren az ismerősök még a bankárt látták, de a gépen
már – ahol egyetlen szót sem szólt, csak ült és állandóan
az ablakon kifelé bámult – már a hasonmás ült. Ki és
miért bérelte fel azt az embert, mi volt vele a célja? És mi
lett a sorsa, vajon a Csatorna fölött egyszerűen a tengerbe
lökték? És akkor mi lett az igazi Loewensteinnal? Sokan
meg voltak győződve arról, hogy az értelmi szerző maga a
bankár volt, aki valamely okból el akart bújni egy időre;
talán azért, hogy szokása szerint újabb “nagy dobást"
készítsen elő az üzleti életben. Nem tudni, hogy képzelte
későbbi “feltámadását", visszatérését, avagy “kicserélését"
a hasonmással. Lehet, hogy ő elrejtőzött, a hasonmás pedig
véletlenül kiesett a gépből, s ezzel “örök rejtőzködésre"
ítélte a bankárt? Lehet, hogy Baxter összejátszott gazdájá-
val, croydoni viselkedése éppen a “cserét" megkönnyítendő
következett be? De az sem zárható ki – ha elfogadjuk ezt
a feltételezést – hogy volt ilyen terv, ám valami okból
118
nem jött össze a dolog, a tervvel ellentétben az igazi
Loewenstein szállt a gépre, de a személyzet beavatott tagja
(vagy tagjai) nem vették észre a dolgot és a hasonmás
helyett a főnököt, dobták ki a gépből? Esetleg a hasonmást
kellett volna eltenniök láb alól? Vagy nem is volt hasonmás,
egyszerűen a konkurrencia bérelt fel valakit közülük, ölje
meg Loewensteint?
5.  A gyilkosság sem zárható ki tehát. Az előző érvelést
folytatva, lehet, hogy a bankárt kilökték a gépből? És ha
igaz – ki követte el a bűntényt? A két pilóta együtt ült
elöl a fülkében, a személyzet pedig a másik kabinban,
szintén együtt – Loewenstein pedig középen tűnt el. A
titkár? A kis termetű inas? A két nő egyike? Testi erő
terén egyikük sem vehette fel a versenyt az amatőr ökölví-
vóval, az erőszakos természetű és nagy erejű férfival.
6.  Baleset? A bankár állítólag fulladékony volt, ezért
nem is engedte, hogy gépe túl magasan repüljön. A nyak-
kendő levétele és az inggallér meglazítása is ezt látszik
bizonyítani. Később – mondták az elmélet hívei – kiment
a toalettre, de visszafelé jövet eltévesztette az ajtókat, és a
gép külső ajtaját nyitotta ki. Kiesett tehát? De ez az
elmélet több okból is sántít; említettük, hogy ezt az egész
ajtó-ügyet és a gép teljes belső átalakítását maga Loewen-
stein tervezte meg. Elképzelhető-e, hogy ezek után éppen ő
téveszti össze az ajtókat?
A nyomozás során is sokat töprengtek ezen. Először
kísérleteket végeztek hasonló típusú repülőgépeken, és
kiderült, hogy repülés közben a légellenállás miatt egy
férfi teljes erővel sem tudta kinyitni a külső ajtót. Ám
amikor a kísérleteket ugyanazon a gépen megismételték,
kiderült, hogy az a bizonyos ajtó odafent nyitható, még
50-60 centiméteres résre is.
A nyomozás különben nem volt egyszerű, már csak
azért sem, mert Loewenstein belga állampolgárként egy
Angliában bejegyzett, de holland repülőgépen utazott, a-
mely végül is Franciaországban szállt le, ám a “baleset"
nem Angliában vagy Franciaországban, hanem e két or-
szág között, a tenger fölötti semleges légtérben történt. A
következő hónapokban rengeteg pletyka és híresztelés kelt
119

lábra. Tizenöt nappal később ugyan a La Manche-csatorná-
ban egy hajó legénysége kifogott egy férfiholttestet, akit
később a hatóságok Alfréd Loewensteinnak fogadtak el
bár a dolog állítólag korántsem volt olyan egyértelmű. A
testen rengeteg sérülés volt, talán túl sok is ahhoz, amit a
négy kilométer magasról zuhanó ember elszenvedhet. Azon-
kívül a boncolás megállapította, hogy az illető élt még,
amikor a vízbe került. Négy kilométeres zuhanás és becsa-
pódás után? – kérdezhetnénk.                                            
Lehet, azoknak volt igazuk, akik gyanították: a bankár
ismét az útjába került olyan erőknek, amelyek nem riadtak- 
vissza még a gyilkosságtól sem. De ha így volt, tettüket
hogyan valósították meg? Ez már örökre titok marad. 
         
LESLIE HOWARD AZ ÓCEÁN FÖLÖTT      
                      
1943. június 1. Dúl a második világháború. Elkeseredett 
harcok folynak több földrészen. Portugália egyike annak a 
kevés európai országnak, amely semleges; nem tagja egyik 
katonai  szövetségnek  sem,  területén  nem állomásoznak
idegen csapatok. Lisszabonban viszont a diplomácia és a
kémszolgálatok vívják örök harcukat. Itt csapott össze az 
angol, a német, az amerikai, az olasz stb. felderítés; a
kémek  diplomáciai  összejöveteleken füleltek, lisszaboni 
lakásokban időnként rejtélyes rádióadók szólaltak meg, 
nemzetközi gyorsvonatokon kalandfilmekbe illő jelenetek 
játszódtak le. Időnként pórul járt titkos ügynökök holttestét 
vetette partra a folyó, sokan pedig soha nem kerültek elő. 
Napirenden voltak az emberrablások is.                                
Tehát – 1943. június 1. A Portela repülőtér betonján a
motorokat melegíti egy Dakota, hivatalos nevén egy utas- 
szállító DC-3-as, kétmotoros gép, saját jelei: G-AGBB A  
repülő a holland királyi légitársaság, a KLM jelet viselte
törzsén; bár már Hollandiát elfoglalták a németek, néhány  :
pilóta gépével együtt Angliába menekült és a KLM ezek
révén tartotta fenn a Lisszabon és “egy bizonyos angliai
repülőtér" közti kapcsolatot. Akik Lisszabonban utasként
szálltak a gépre, nem tudták, Anglia melyik részén fognak
120                                                                                                              
földetérni. A szigetországot ért légitámadások és egyéb
biztonsági szempontok miatt nem közölték előre, hogy a
Bristol melletti Whitehurch-ről van szó, ahonnan az utaso-
kat majd autókkal szállítják Londonba. Ám az út másik
végpontját, Lisszabont nem lehetett titokban tartani. Talán
ez volt a későbbi bajok egyik oka.
Túl sokan tudták azt is, hogy mikor kik utaznak a
gépen. A szóban forgó napon a Dakotának tizenhárom
utasa és négyfőnyi legénysége volt. Az utasok között volt
három nő és két gyermek is. Közülük senkinek sem volt
semmi köze a hadban álló seregekhez. A férfiak: diploma-
ták, iparosok, kereskedők, a Reuter hírügynökség tudósító-
ja és Tyrell Shcrvington, a Shell cég portugáliai leányválla-
latának igazgatója. A német elhárítás őt angol titkos ügy-
nöknek tartotta. Aztán ott volt Berthold Israel, az angol
Gyarmatügyi Minisztérium tisztviselője, aki a palesztinai
Zsidó Ügynökség nevében az Európa megszállt országaiból
Portugáliába menekült zsidóknak nyújtott támogatást. Gor-
don MacLean a Külügyminisztérium konzuli osztályáról
járt hivatalos ügyben, Lisszabonban és Madridban, most
hazafelé tartott.
Volt még az utas listán egy akkor világhírű név: Leslie
Howard filmszínész, Hollywood csillaga és Európa vezető
színésze, a körülrajongott sztár. Vele volt barátja és pénz-
ügyi tanácsadója, Alfréd Chenhalls. Ez utóbbi némileg
hasonlított Churchillre, és tudván ezt, a hatást fokozandó
állandóan a miniszterelnökéhez hasonló kalapot hordott és
szájában vastag szivart tartott.
Az angol Howard már világszerte kedvelt színészként
tért vissza Londonba, amikor kitört a háború. Közismert,
hogy felajánlotta szolgálatait a British Council nevű kultu-
rális szervezetnek. Ám az sem titok ma már, hogy a
szervezet a háború alatt Anglián kívül felderítők, ügynö-
kök, stb. fedezésére is szolgált. Howard antifasiszta filmek
főszerepeit játszotta cl, majd – ez 1943 májusában történt
– körutat tett Spanyolországban és Portugáliában, minde-
nütt a britek – tehát a szövetségesek – érdekében agitált.
Útja sikeresnek volt mondható, mert azt követően az
Ibériai-félszigeten kilencszáz mozi kezdte játszani a brit
121

dokumentum- és játékfilmeket, köztük azokat is, amelyek
ben Howard mint a rettenhetetlen Smith professzor járt
túl a nácik eszén.                                                                
Leslie Howard, ez a “tipikusan angol" nem titkolta,
mikor és hogyan fogja elhagyni Lisszabont, bár barátai,
ismervén a város fentebb vázolt “jellegzetességeit", óva
óvták az efféle meggondolatlan kijelentésektől. Howard-
nak már Madridban is támadt kellemetlensége egy különö-
sen szép idegen ügynöknővel – minden bizonnyal a néme-
tek állították rá, hisz azok meg voltak győződve, hogy a
British Council nem is foglalkozik mással, csak kémkedés-
sel, így minden emberük ügynök lehet. Lisszabonban is
figyelték Howard és Chenhalls minden lépését. Ismét meg-
próbálkoztak egy női ügynökkel (Howard köztudottan
igen érzékeny volt a női szépség iránt); az indulás előtti
estén a szálloda bárjában egy feltűnően csinos magyar nő
próbálta elcsábítani a színészt. A Howardra ügyelő egyik
férfi felhívta az angol követséget és leírta a nő külsejét; a
nagykövet válaszul közölte, ez egy nagyon veszélyes ügy-
nöknő, aki a németeknek dolgozik. Howard nem volt elég
óvatos, és mielőtt figyelmeztették volna, a kémnő füle
hallatára  közölte  valakivel,  hogy június   1-én  reggel  a
lisszaboni repülőtérről indul vissza Angliába.
Elsején reggel Howard és Chenhalls a brit követség;
autóján utaztak a repülőtérre. Ekkor történt az első furcsa
dolog. Ismeretlen személy telefonon érintkezésbe lépett;
Holmes tiszteletessel, a lisszaboni angol iskola egyik vezető- 
jével, aki szintén ezen a gépen utazott volna. Mint repülőté-
ri tisztviselő mutatkozott be és kérte a pap-tanárt, halassza
el útját, mert “Leslie Howard úrnak négy kísérője van",
miáltal nem fér el mindenki. Arthur Holmes ebbe belenyu-
godott, főleg amikor közölték vele, hogy azért csak jöjjön
ki Portelába, hátha mégis felfér. Lehet, hogy ennek a kis,
bár valóban megtörtént közjátéknak nincs jelentősége –
ám lehet, hogy ami később bekövetkezett, éppen emiatt
történt? Hisz a külvilág úgy tudta, Leslie Howardnak csak
egy kísérője volt: a barátja, Chenhalls.  Lehet, hogy a
gépnek váratlanul a kelleténél több utasa lett – de kik
voltak ezek a rejtélyes személyek?
122
Holmes tiszteletesnek mégis szerencséje volt (ezt persze
sok órával később, talán csak másnap tudta meg...) mert
bár a gépen volt már (a repülőtéren mit sem tudtak az
említett telefonbeszélgetésről) egy küldönc közvetlenül in-
dulás előtt lehívta azzal, hogy telefonáltak az angol iskolá-
ból: Holmes úr azonnal menjen oda vissza. A tiszteletes hát
kivette poggyászát, elbúcsúzott az utasoktól – úgy látszik
a sors úgy rendelte, mindenképpen majd egy másik géppel
kell utaznia... Nem is sejtette, hogy az ismeretlenek az
életét mentették meg. Mert hiszen amikor visszament az
iskolába, kiderült, senki sem küldött neki semmiféle üzene-
tet. A későbbi események ismeretében úgy látszik: azok,
akik a dolgokat a háttérből irányították, valami okból nem
akarták, hogy Arthur Holmes is az áldozatok között legyen.
Lehet, hogy egykor talán Holmes tiszteletes egyik tanítvá-
nya volt a lisszaboni angol nyelvű gimnáziumban az, aki
mindezek mögött állt?
Egy következtetés levonható már az eddigiekből is: a
KLM gép körül valami történt. Minden valószínűség sze-
rint a titkosszolgálatok harca dúlt.
A Dakota kis késéssel végre felszállt, útja a portugál,
majd spanyol tengerpart vonala fölött vezetett Cap Finis-
terre-ig, aztán a Vizcayai-öböl következett. Itt nagy ívben
el kellett kerülni Brest-et; a nyugati francia partok közelé-
ben a német légierő a hazafelé tartó tengeralattjárók
(U-hajók) védelmében gyakran átfésülte ezt a terepet. Erre
tartó polgári gépeket az elmúlt években már kétszer is
támadtak német vadászrepülők, így ettől a veszélytől tarta-
ni kellett.
Az éterben már régen szállt egy üzenet. Nem tudjuk
ma sem, ki küldte azt Lisszabonba. De biztos, hogy volt
ilyen – a háború után fellelt német katonai iratokból csak
annyi sejthető, hogy a Portugáliában tevékenykedő temér-
dek ügynök egyike küldhette. A 9.30-as indulás után fél
órával, 10.00-kor a Bordeaux alatti Kerlin Bastard repülő-
térről (a megszálló német csapatok egyik nagy légitámasz-
pontjáról) a 40. bombázóezred vadászai közül nyolc Junkcrs
88-as gép szállt fel és vágott át a Vizcayai-öblön. Röppályá-
juk keresztezte a közeledő Dakota útvonalát. Ám a feljegy-
123

zések szerint a Junkers pilótái úgy tudták, hogy az öblön
át két, felszínen haladó nemet tengeralattjárónak kell
védelmet nyújtaniok.
Ma már azt is tudjuk, hogy ott és akkor egyetlen német
U-hajó sem volt az öbölben; tehát a parancs magasról jött
Talán Berlinből? Az sincs kizárva, az operációs terv már
régen készen volt, csak a Lisszabonból érkező rádióhírre
vártak? Az biztosnak látszik, hogy az akciót nem a Bor-
deaux melletti német repülőtér parancsnoka határozta el...
Ez is megerősíti a titkosszolgálati verziót. Nos, az akció
igazi célpontja minden jel szerint a KLM-gép lehetett,
amelynek a fedélzetén – emlékezzünk vissza – nincs ott
Arthur Holmes tiszteletes, ám helye nem üres. Ki ülhet
rajta? És kik Leslie Howard előre nem jelzett, de az
indulás előtt váratlanul felbukkant “kísérői"?
A semleges légtérben haladva a Dakota harminc percen-
ként közölte a földi figyelőkkel, hogy minden rendben.
Cornelius van Brugge navigátor csak időnként szólt Quiri-
nas Tepas kapitányhoz, aki a gépet vezette. Amikor az
öböl fölé értek, az ellenség közelsége miatt beállt a kötele-
ző rádiócsönd, és a gép, jelzések nélkül repült tovább.
Közben a nyolc Junkers vadászgép őrjáratát végezte.
Nem volt könnyű dolguk; az Öböl felett alacsonyan lógtak
a felhők, kicsi volt a látáshatár, a pilóták a beígért két
tengeralattjáró közül egyiket sem pillantották meg. Most
abban reménykedtek, legalább elkapnak egy-két szövetsé-
ges pilótát, akik esetleg e tájon a német U-hajókra vadász-
nak. Nem árt megjegyezni: ezt az alakulatot arra is kiképez-
ték, hogy lelőtt gépek pilótáit kimentsék a tengerből.
Ehhez szükséges felszereléssel is rendelkeztek.
12 óra 45 perckor a gépek Bordcaux-tól 500 mérföldre
nyugat-északnyugatra voltak és visszafordultak Franciaor-
szág felé; de körözni kezdtek – pontosan a közelgő Dakota
útvonalán. Ez aligha lehetett véletlen. Ráadásul a vadászles
színhelyéül egy néhány mérföld átmérőjű felhőtlen terüle-
tet választottak.
A Dakota pilótája előbb csak egyetlen vadászt pillan-
tott meg. Azonnal szólt van Bruggénak: riassza a bázist,
közölje, ismeretlen gép üldözi őket. Az éterben szállt az
124
előre megbeszélt riadó-kódsorozat. Whitchurchben ugyan
nem vettek a jeleket, de Lisszabonban igen. A következő
üzenet még drámaibb volt: “Ellenséges gépek támadnak
bennünket".
A következő percekben nyolc vadász vetette magát a
fegyvertelen utasszállító gépre. Tepas kapitány tudta, nincs
esélye; a felhők, ahová rejtőzködhetett volna, messze vol-
tak. Előre lökte a kormányrudat, azt remélte, ha nagyon
mélyre megy le, egészen a tenger fölé, talán megmenekül-
het. De mielőtt ez bekövetkezhetett volna, az ellenfelek
sorozatai beletaláltak a motorokba, mindkettő kigyulladt
és füstfelhöt húzott maga után. A törzset is gyújtógolyók-
kal lőtték, a gép zuhanni kezdett, már nem engedelmeske-
dett a kormánynak.
Az utóbbi években napvilágra került adatok szerint
ekkor meglepő dolog történt. A gép törzsén ajtó nyílott és
négy ejtőernyős ugrott ki! Ám vagy valami bajuk esett
rögtön, vagy nem voltak gyakorlott ugrók – mert csak két
ernyő nyílott ki, a másik két ember a tengerbe zuhant. De
a két ernyő közül is az égő géptől az egyik lángralobbant.
A Dakota közben a vízbe zuhant és csaknem azonnal
elmerült. A német vadászpilóták olyan közel voltak az
ejtőernyősökhöz, hogy alaposan megszemlélhették őket. A
bázisra visszatérve jelentést tettek és abban közölték: mind
a négy ugró férfi volt. Mire a vadászok befejezték, körei-
ket a lezuhant Dakota fölött, három szerencsétlen ugró a
tengerbe zuhant, sőt az a bizonyos negyedik – az egyetlen
épen maradt – ejtőernyő is eltűnt valahol.
Nos, azt írtuk feljebb: meglepő dolog történt. Igenis,
ennek nevezhetjük az ejtőernyők felbukkanását, ugyanis a
gépen nem voltak ejtőernyők}. Ahogyan a korabeli utasszállí-
tó gépeken soha nem voltak, és ma sincsenek. Egy biztos:
az eset után a lisszaboni repülőtér illetékesei kijelentették,
hogy ezen az útvonalon sem látták el az utasokat ejtőer-
nyőkkel. Mellesleg az ernyők eléggé nagy méretűek, aligha
fértek volna el észrevétlenül a gépekben. Legalábbis nem
rakhattak be annyit, amennyire az utasoknak szükségük
lett volna. Ez azonban nem zárja ki, hogy bizonyos különle-
ges utasoknak ne állt volna rendelkezésükre néhány darab...
125

Lássuk a végkövetkeztetéseinket:                                   
1.  Mivel a korabeli német hadvezetés irataiból tudjuk,
hogy a pilóták ellen semmiféle fegyelmi eljárás nem indult!
a polgári gép lelövése miatt, biztosak lehetünk benne: előre 
kitervelt akció végrehajtásában vettek részt.                        
2.  A német repülőegység – említettük – különleges
kiképzést kapott tengeri mentésből. Legjobb tudomásunk 
szerint azonban még kísérletet sem tett arra, hogy legalább 
azt a bizonyos negyedik ejtőernyőst, aki a jelek szerint 
biztonságban vízbe ért, kimentse. Egyáltalán, furcsa, hogy 
sorsára  hagyták.  Nyilván elpusztult a tengeren.  Vagy...
kimentették, mert az ő ügynökük volt, de ezt nem írták
bele a jelentésükbe? Felsőbb utasításra hagyták ki belőle?
Ha kimentették, akkor két eset lehetséges: a) az ő ügynö-
kük volt, vagy b) információszerzés céljából szükségük 
volt rá.                                                                                 
3.   Mi lehetett a támadás célja? Az esetről később
kiadott hivatalos német nyilatkozatban szokás szerint té- 
nyeket és hamis adatokat kevertek össze. Az állították, 
hogy a gép védőszíneket viselt a törzsén és pontosan ott 
találkoztak vele a német vadászok, ahol hasonló külsejű 
brit harci gépek szokták támadni a német tengeralattjáró- 
kat... Azonkívül hozzátették, hogy nem minden utas veszett 
oda, többeket közülük fedélzetére vett egy spanyol halász- 
hajó. Ezt akkoriban senki sem hitte el, a spanyol hatóságok 
is cáfolták a hírt. Tény, hogy egyetlen utas sem került elő
soha többé. Sem élve, sem holtan.                                          
4.  A németek azt állították: a gépen szinte kizárólag a
brit hadsereggel szoros kapcsolatban álló személyek utaz-
tak. Szerintük Leslie Howard a filmekből szerzett vagyo-
nát egy repülőgépgyárba fektette, amely katonai gépeket
állított elő, és amellett persze a színész brit kém volt.
Shcrvington a brit felderítés lisszaboni főnöke volt, állítot-
ták.
5.  Angol források sem tagadják, hogy Leslie Howard-
nak köze lehetett a kémszolgálathoz. A második világhábo-
rúban nemegyszer előfordult, hogy ismert személyek, pl.
színészek és színésznők az elhárításnak dolgoztak (pl. José-
phine Baker).
126
6.  De az sem zárható ki – bármilyen fantasztikusan
hangzik is – hogy az igazi célpont... Chenhalls volt! Hiszen
állítólag hasonlított Churchillre. Igaz, nála 25 évvel fiata-
labb volt akkor. De Churchill azokban a napokban Algériá-
ban tartózkodott, a szövetségesek szicíliai partraszállását
készítette elő. Emlékirataiban írja is: mivel a sajtó közölte,
hogy Afrikában van, a németek megpróbálták elfogni
vagy lelőni azt a gépet, amellyel feltehetően hazafelé tart
majd. A lisszaboni gépen volt egy nagytermetű szivarozó
angol, a német ügynökök hát – írja Churchill – jelezték,
ahová kell, hogy Churchill repül a gépen. És bár ezek az
utasszállító gépek hónapok óta akadálytalanul röpködtek
Portugália és Anglia között, a fegyvertelen repülőt most
könyörtelenül lelőtték. A hírre Churchill – emlékiratainak
tanúsága szerint – igencsak elszomorodott... Mellesleg ő
sem hitte komolyan ezt a verziót, hiszen Chenhalls egész
Ibériai- félszigeti tartózkodása alatt  állandóan  a  német
ügynökök figyelő szemei előtt volt, miközben tudták, hogy
Churchill Algériában van. Lehet, attól tartottak, egy éjsza-
ka a titkosszolgálat Portugáliába hozza a hazafelé tartó
Churchillt és titokban kicseréli Chenhallsszel? Churchill
különben öt nappal később, éjjel tette meg az utat Gibraltár
és Anglia között, gépe nagy ívben kerülte cl a Vizcayai-
öblöt...
7.  Nevillc Kernay, a British Council egyik vezetője a
háború után úgy vélte, Göbbels adott parancsot a gép
lelövésére, és az egyetlen célpont Howard volt; gyűlölte a
színészt, amiért antifasiszta filmekben tette nevetségessé a
náci eszméket.
8.  Az sem zárható ki, hogy Leslie Howard olyan titkos
küldetést teljesített, amelyről még a British Council sem
tudott. Ez megint amellett szólna, hogy a titkosszolgálatnak
dolgozott, sőt azon belül is nagy titkok birtokában lehetett.
9.  De végül is – az ejtőernyős rejtély megmagyarázha-
tatlan, és továbbra sem világos, kik voltak azok a férfiak
(legalább kettő), akik előzetes bejelentés nélkül utaztak a
gépen?
10.  És na feltesszük a kérdést, mi lett Leslie Howarddal
– mit felelhetünk rá? A világhírű filmszínész is ügynök
127

volt, talán ő lógott azon az ernyőn, amelyik kigyulladt?
Vagy azon, amelyik kinyílott és gazdája a tengerbe zuhant?
Lehet, valóban fölvette egy halászhajó? Vagy egy német
tengeralattjáró?... És mi lett vele később?
Mit tudunk ma róla? A Grand Larousse 1962-es kiadásá-
ban azt írják, “il mourut dans un accident aérien", vagyis,
hogy légi baleset áldozata lett. Ám rosszul tudja a magyar
új Filmlexikon (Akadémiai Kiadó, 1971): “Repülőgépet
1943-ban tisztázatlan körülmények között lelőtték a Gibral-
tári-szoros fölött..." A Vizcayai-öböl bizony elég messze
van Gibraltártól. A lényeg az, hogy az izgató kérdésekre
már aligha kapunk választ.
GLENN MILLERNEK NYOMA VÉSZ
Az 1905-ben született amerikai Glenn Miller a harmincas
évek végére már egyike lett a világ akkori legismertebb
zenészeinek. 1937-ben saját zenekart alapított, és hamaro-
san egész Amerika megismerte klarinéttől és szaxofontól
“túltengő" zenei hangzását. 1941-ben egy lemezét már
egymillió példányban adták cl, a Chattanooga-Choo-Choo
– a “Téli szerenád" című film zenéje – akkoriban szokat-
lanul nagy sláger lett.                                                           
Miller céltudatos ember lévén, a háború kitörésekor 
azzal a javaslattal állt elő, hogy zenekarával együtt “belép 
a seregbe" és Európába utaznak, hogy a fronton harcoló 
katonáknak játszhassanak. A londoni BBC meghívására a
brit fővárosba érkeztek; a zenekar rádiófelvételeken kívül
dél-angliai katonai táborokban is fellépett. Miller – magas,
kissé hajlott hátú férfi – egyesek szerint varázslatos 
egyéniség volt, mások viszont komor és önző karrieristának
tartották.
Amikor aztán a partraszállás után a szövetséges csapa-
tok gyorsan nyomultak előre kelet felé, és Párizs is felsza-
badult, Miller szeretett volna zenekarával a francia főváros-
ból zenélni a csapatoknak. Hiába magyarázták neki, hogy
az éppen csak visszafoglalt Párizsban nincs se stúdió, se
rádióösszeköttetési lehetőség, és különben is, közeledett a 
128                                                                                             
karácsony, amikor a zenekarnak Londonból nagy élő kon-
certet kellett adnia a BBC hullámhosszán. Annyit azért
elért a makacs férfi, hogy több hétre való anyagot vettek
fel velük hangszalagra; ezt fogja a rádió sugározni, mikor
Miller és zenekara Párizsban lesz. De persze a karácsonyi
élő hangversenyt nem mondhatta le.
1944. december 15-én Miller már tűkön ült. Végre egy
repülős barátja protekciójával elérte, hogy még aznap
elrepülhet. Norman Basselle ezredes és egy tapasztalt ameri-
kai pilótaőrmester, R. S. Morgan volt a gép személyzete. Az
időjárás nem a legjobb volt – a RAF, az angol királyi
légierő illetékesei később azt állították, Ők próbálták lebe-
szélni az amerikaiakat a repülésről. Miller elbúcsúzott a
zenekart vezető helyettesétől és kijelentette: ő maga fog
mindent előkészíteni Párizsban, hogy a zenekar a készre
érkezhessen.
A gép kicsi, de univerzális szállítórepülő volt, magas
szárnyakkal és csillagmotorral; oldalára festve azonosító
jele: UC-64A. Egy, a repülőtér személyzetéhez tartozó
angol tanútól tudjuk, hogy a szűk kabinba lépve Miller
körülnézett és megkérdezte: “Hol vannak az ejtőernyők?"
Basselle nevetett: “Ejtőernyők...? Miért, te örökké akarsz
élni?" A gép ködös időben startolt és eltűnt a keleti
égbolton.
És most ugorjunk előre két napot. A zenekar akkor
repült el Párizsba. A zenészek baj nélkül megérkeztek és
nagyon csodálkoztak, hogy szeretett főnökük nem várja
őket a repülőtéren. Párizsban senki sem tudott arról, hogy
a híres Glenn Miller odaérkezett volna...
Ekkor tették meg a bejelentést eltűnéséről, és lendült
munkába a hivatalos gépezet. Azonnal keresni kezdték a
Bedfordból Párizsba indult gépet, amely feltehetően két
nappal korábban a fölgömb e két pontja között ismeretlen
helyen és módon eltűnt. A zenekar Miller nélkül kezdett
próbálni, de rossz volt a hangulat; esténként a zenészek
összegyűltek fűtetlen szállodájuk egyik termében és... vár-
ták Millert. Múltak a napok, és ők csodákban reményked-
tek. Közben a BBC minden este bekonferálta “Glenn
Millert és zenekarát" és az éterbe sugározta műsorukat,
129

amely annyira tartotta a lelket a frontkatonákban. London- 
ban már suttogtak róla, hogy Glenn Millernek nyoma
veszett; hamarosan a legvadabb pletykák keltek lábra
arról, hogy Miller német fogságba esett, vagy éppenséggel
kém volt és átment a nácikhoz, most Berlinben van... De az
angolok minden este feltették az újabb Miller-zeneszalagot
és arra vártak, hogy az amerikai hadvezetés végre hivatalo-
san is bejelentse a népszerű és híres zenész eltűnését.
Zavaros a történet azon a ponton, hogy egyáltalán
volt-e mentőakció? Miller egyik barátja, aki Párizsban
bejelentette a zenész eltűnését, állítja: maguk az amerikai-
ak is tőle értesültek egy katonai repülőgépük és három
emberük eltűnéséről. A hatóságok viszont állítják, hogy a
gép pilótája a szabályoknak megfelelően jelentette indulás
előtt, hová tart és milyen útvonalon; így, amikor a gép
nem érkezett célba, a tenger felett és a szárazföldön is 
megindult  utána  a  kutatás. Furcsa módon  azonban az 
egyetlen hivatalos dokumentum, amit  bárki  is elő tud
mutatni  a  Miller-ügyben, az az utólag kiadott katonai
jelentés, amely nem tartalmaz mást, csak az eltűnt pilóta 
nevét, rangját, alakulatának számát, a gép támaszpontját
és típusát, valamint az eltűnés feltételezhető időpontját, 
Amikor az ügy 1963-ban ismét felszínre került, washing- 
toni illetékesek közölték, hogy a fenti jelentésen kívül 
azóta sem jutottak semmilyen újabb anyaghoz.                     
Az elterjedt pletykák egyike szerint a repülőt – nyil- 
ván tévedésből – egy angol vadászpilóta lőtte le, akit 
talán megtévesztett a gép (emlékezzünk: különleges kis 
amerikai szállító- és nem harci gép volt) errefelé szokatlan
alakja, talán a rossz látási viszonyok (eső, köd) is szerepet 
játszottak abban, hogy német gépnek nézhette az amerikaia- 
kat. Ám a partvédelmi repülős szolgálat és a 2-es számú 
Taktikai Légvédelmi Hadsereg december 15-én egyetlen 
ellenséges repülővel sem vívott légicsatát, aznap errefelé
nem is lőttek le egyetlen  repülőt sem. Az amerikaiak 
viszont csatáztak aznap és arrafelé: húsz német géppel 
szálltak szembe, tizenkilenc sugárhajtásúval és egy Ju-SS-
el, de hát amerikai pilóták aligha tévesztették volna össze
saját gépüket a Junkersekkel.                                               
 
10                                                                                        
Ha a rossz időjárás okozta a tragédiát, akkor ezen felül
több szerencsétlen körülménynek kellett összejátszania. A
start után az UC-64A nem sugárzott segélykérést, sem
egyéb jelentést. Lehet, hogy elromlott a kis fedélzeti rádió-
adó? Vagy túl kicsi volt a távolság, amíg adását fogni
lehetett? Lehet, hogy a pilóta a ködben eltévedt és még az
Északi-tenger fölött repült (rossz irányban), amikor elfo-
gyott az üzemanyag és kénytelen volt leszállni a vízre?
Decemberben errefelé olyan hideg van, hogy ott a jeges
vízben az ember (például a hajótöröttekkel kapcsolatban
végeztek ilyen méréseket) maximum 15 percig marad élet-
ben. De akkor miért nem adott le rádión SOS-jelcket?
Vagy leadta ezeket, de senki sem hallotta?
Ám feltételezéseinknek nem okvetlenül kell itt véget
vetnünk. Az is előfordulhatott, hogy a pilóta – vagy
Miller barátja, Basselle ezredes – náci kém volt és a gépet
Németországba vitte? Lehet, hogy Millert még útközben
lelőtték és kilökték a gépből? Vagy a földetérés után ezt a
németek végezték el?
Vagy... valami egészen más történt?
Az biztos: a katonai hatóságoknak az ügyben játszott
szerepe erősen gyanús, kétértelmű. Úgy tűnik, az ügyben
nem is folytattak jól dokumentált vizsgálatot, az eltűnt
gépet pedig (a jelek szerint) aligha keresték az ilyenkor
elvárható, sőt kötelező buzgalommal. Amit pedig elvárha-
tunk még kevésbé ismert emberek, egyszerű katonák eseté-
ben is. De itt, számunkra ismeretlen okból, nem így történt,
így Glenn Miller eltűnése is eggyel gyarapította a huszadik
század hasonló rejtélyeinek a számát.
131

Minden ismeret az ismeretlen
feneketlenül mély szakadéka
fölött lebeg.
(Werner Heisenberg)

PARAPSZICHOLOGUSOK ÉS BŰVÉSZEK
ÖSSZECSAPÁSA

A parapszichológia (pszichotronika) ma még gyenge lába-
kon áll. Ezt a tényt nem tagadják a hívei sem; az ebbe a
témakörbe sorolt szép számú jelenség és folyamat (ld.
Titkok könyve) javarészt nehezen előállítható, olykor egyál-
talán nem reprodukálható, alig vagy szinte egyáltalán nem
kísérletezhető, ami pedig sikerül, különböző eredményeket
produkál. Ráadásul – vagy éppen ezért – kevés tudós
foglalkozik az efféle témákkal, azoknak is jelentős ellenál-
lást kell legyőzniök újra és újra, ami nyilván nem kedvez
a pszichotronika fejlődésének. A sok természetes (?) aka-
dály mellett van meg egy másik nehezítő körülmény is: az
ellentábor aktív aknamunkája, ami olykor sok év fáradsá-
gos munkájának eredményeit pusztíthatja cl vagy kérdőjele-
zi meg oktalanul.
Nos, egy ilyen esetet ismertetett pár évvel ezelőtt egy
francia ismeretterjesztő folyóirat (1). A történet elég bonyo-
lult; lássuk hát sorjában az eseményeket.
1979-ben James McDonell, a McDonell Douglas ismert
repülőgépgyártó óriásvállalat (DC, “Dakota" utasszállító
gépek) elnöke 500 ezer dollárt adományozott a Saint Louis-i
egyetemnek azzal a kikötéssel, hogy abból egy, a paranor-
mális jelenségeket kutató laboratóriumot hozzanak létre. A
Missouri állambeli ismert egyetem teljesítette a feltételeket,
132
elkészült nemcsak a laboratórium, de a kutatási terv (“Pro-
ject Alfa") is. Nehogy “szó érje a ház elejét", vagyis a
hivatalos tudomány támadást, indítson a kezdeményezés
ellen (ehhez tudni kell, hogy egyesek ilyen esetben sokfelé
valóságos kampányt szerveznek a parapszichológiái kutatá-
sokat folytató intézmények ellen), hát a kutatások vezeté-
sét egy tudósra, Péter Phillips fizikaprofesszorra bízták.
Az emberkísérletekre önként jelentkezőket, elsősorban fia-
talokat kerestek. Tudnivaló, hogy a pszichotronikusok
eddigi megfigyelései szerint a szervezet átlagostól eltérő, a
normálist meghaladó (“paranormális") képességei leggyak-
rabban a gyerekeknél és a fiatal felnőtteknél nyilvánulnak
meg. Phillipsék sajtóhirdetés útján kerestek és találtak
parapszichológiái képességű embereket A szép számú jelent-
kező közül kettőt választottak ki: az akkor 18 éves pennsyl-
vaniai szállodai dolgozót, Steve Shaw-t és a 17 éves iowai
diákot, Michael Edwards-ot.
Elkezdődtek a kísérletek. Az egyik első a telepátia volt
Borítékban különféle jeleket ábrázoló kártyákat kaptak
kézbe a fiúk, a borítékok természetesen átlátszatlan, vastag
papírból készültek és nem volt szabad őket felbontaniuk.
A fiúk egy ideig csak “koncentráltak" a borítékok fölött,
aztán visszaadták és megmondták, milyen jelet ábrázoló
kártya található bennük. Bár ilyenkor a valószínűségszámí
tás alapján (a jelek számától függően, természetesen) a
találati esély nem lépheti túl a statisztikailag várható 5-25
%-ot – a két fiú egymástól függetlenül az esetek több
mint 50 százalékában eltalálta az ábrákat!
Egy másik kísérlet során azt kutatták, a fiúk képesek-e
hatni az elektromos áramra? Előbb nélkülük kapcsoltak be
egy áramkört, amelybe biztosítékot is iktattak, majd műsze-
resen mérték, milyen terhelésnél ég ki a biztosíték. Utána
sorban a készülék mellé ültették a fiúkat és kérték őket:
akaraterejükkel “hassanak oda úgy, hogy a biztosíték
kiégjen", még mielőtt a terhelés eléri azt a szintet, amelyen
a korábbi próbák során a biztosíték kiégett És e modern
fiatal “varázslók" ezt is megtették, természetesen anélkül,
hogy az áramkörrel bármilyen fizikai kapcsolatba kerül-
tek volna.
133

A következő kísérletsorozatok arra vonatkoztak, tudnak-e
a fiúk valamilyen hatást gyakorolni az elektronikus szerke-
zetekre? Itt Shaw remekelt; egy tévé-felvevőkamera elé
ültettek, előbb hosszan nézte a gépet (amely közben egy
monitorra képet közvetített) majd néhány talányos kézmoz-
dulattal (a kamera közelében a levegőt “simogatta") a
közvetített képet sikerült több ízben “elrontania", majd
azt teljesen eltüntetnie a képernyőről.
A fentebb leírt és az egyéb kísérleteket filmre is
vették, és talán mondanom sem kell, hogy maguk a kísérle-
tek sok, szkeptikus természetű árgus szemtanú előtt játszód-
tak le. Kérem, emlékezzenek majd erre a mondatra, a
későbbiek során jelentősége lesz.
Mindezzel természetesen még korántsem ért véget a
kísérletsorozat. Itt jegyezzük meg, hogy összesen három
évig tartott! A következő fordulóban a paranormális erők-
nek a tárgyakra gyakorolt hatását vizsgálták. Az egyik
alkalommal a két fiúnak átlátszó, lepecsételt műanyagdobo-
zokat adtak, ezekben a fenékhez tapasztva egy-egy kis
biztosíték (üvegcsőbe forrasztott huzal) volt. Feladatként
azt kapták, hogy több órán át, koncentráljanak rájuk
egyrészt a laboratóriumban, másrészt néhány biztosítékot
haza is vihetnek, és majd kiderül, hogy a zárt dobozban
lévő biztosítékok kiégnek-e? Nos, kiégtek.
A videóra vett kísérletek közül igen látványos a papír-
ból készült kicsiny szélkerekek esete. Egy légmentesen
lezárt üvegbúrával fedtek le egy gyermekeknek készült
papírszélkereket. Hogy semmiféle “trükkel" ne lehessen a
szélkereket kívülről elmozdítani, kizárták az elekrosztati-
kus hatást is: alufóliát tettek a búra alá, a burát pedig
különleges védőanyaggal permetezték be, és amikor elektron
sztatikus eszközzel közelítették meg, a szélkerék meg sem
mozdult. De amikor a fiúk megfelelő távolságból mereven
nézték, vagy kezükkel köralakú mozdulatokat tettek – a
szélkerekek forogni kezdtek...
A két fiatalember telekinetikus tulajdonságaira is kí-
váncsiak voltak a kutatók, vagyis arra, képesek-e távolról
fizikai ráhatás nélkül elmozdítani tárgyakat a térben? E
célból egy másik, jóval nagyobb üvegbúrát építettek, afféle
134                                                                                          
fordított akváriumot, amelyet a nyílásával lefelé egy asztal-
hoz erősítettek. Előtte persze különböző kisebb tárgyakat
helyeztek belé, valamint az asztallapot felhintették porrá
tört kávéval – hogy lássák, ha valamelyik tárgy elmozdul.
Mivel ezek a kísérletek igen sok időt vettek igénybe,
előfordult, hogy a laboratórium esti zárásakor a tárgyak
még nem mozdultak el, de a fiúk éjszaka is “koncentráltak"
és másnap reggel, amikor bejött a személyzet, azok össze-
vissza hevertek. Éjszakára különben a mágneses zár és a
laboratórium kulcsát egy-egy tudós hazavitte magával, így
minden illetéktelen behatolás lehetőségét kizárták.
A kísérleteket 1982-ben fejezték be, majd 1983 végén
– tehát egy évvel később – a buffalói konferencián
fellépett James Randi, a világhírű bűvész. Igaz, dicsfénye
a utóbbi években kissé megkopott, éppen ezért – hogy
valamivel ismét felhívja magára a figyelmet – a parapszi-
chológiái és paranormális képességű emberek üldözésével
foglalkozik szenvedélyesen. Saját állítása szerint már sok
csalót leplezett le. Nem kétséges, hogy az életnek ezen a
területén is szép számmal akadnak szélhámosok és csalók.
Phillips professzor sajtóhirdetését az Alfa-kísérletsorozat-
ról Randi még 1979-ben olvasta és azonnal levelet írt a
professzornak. Ebben kéretlenül tanácsokat adott Phillips-
nek, hogyan is vezesse le a kísérleteket (holott azt az erre
szakosodott neves szakember nyilván jobban tudta a bűvész-
nél...) és felajánlotta (most figyeljünk!) hogy őt mint bű-
vészt alkalmazzák az Alfa Projectben, és akkor segít lelep-
lezni a csalókat.
Randi nem titkolja, hogy nem “hisz" a paranormális
jelenségek létében, ezért eleve minden paranormális képes-
ségű személyt csalónak tart. Nyilván úgy vélte, hogy a
tudósok az Alfa Projectben is csak csalókkal kerülnek
majd szembe.
Phillips viszont éppen Randi “hírneve" miatt utasította
vissza az ajánlatot. Hamarosan meglátjuk, miképpen állt
ezért bosszút a bűvész. Randi mellesleg a kísérletsorozat
három éve alatt még többször is ajánlkozott, de éppen úgy
elutasításban részesült, mint az első alkalommal. Amikor
pedig Randi több videofilmét küldött Phillips professzor-
135

nak azzal, hogy íme, ő is képes “parapszichológiái mutatvá-
nyokra" – Phillips e filmeket 1981 -ben bemutatta Syracuse-
ben, az Amerikai Parapszichológiái Társaság kongresszusán.
A tudományos pártatlanság szép példájaként azonban Phil-
lips professzor ugyanakkor, ugyanott levetített néhányat
az Edwards és Shaw parapszichológiái kísérleteiről készí-
tett filmek közül. (Az összegyűlt parapszichológusok nem
örültek ennek; szerintük óriási a távolság a bűvészet és a
parapszichológia között, káros tehát, ha a jelenségek egyik
neves kutatója előadásában összekapcsolja ezt a két dolgot.)
Phillips azonban tudta, mit csinál; ezek a filmek erősen
eltértek egymástól. Mindenki láthatta, mi a bűvészet, és mi
az, amivel a parapszichológiai képességű ember magasan
áll a bűvészek fölött. A természet adta, bár még rejtélyes
tulajdonság mennyivel érdekesebb, mint a bűvészek kizáró-
lag kézügyességen és az általuk előidézett optikai csalódá-
sokon alapuló tevékenysége. Az érdeklődők százai és a
sajtó képviselői is láthatták, hogy amit a két fiatalember
csinál, az nem bűvészmutatvány.
Randit a vereség nem kedvetlenítette el. A parapszicho-
lógusok elleni harc már szinte az üldözési mánia jeleit
viselte nála. írt egy könyvet Uri Gellerről (“Az igazság
Uri Gellerről"), amelyben – ahogyan azt a “hivatalos"
tudomány szereti idézni – “leleplezte a kanálhajlítgató
összes csalását". Aki önök közül olvasta a Titkok könyve
erről szóló fejezetét, az tudja, hogy Geller sok “mutatva-:
nyát" laboratóriumokban, tudósok előtt végezte, és azok-
nak a természete is eleve olyan, hogy bűvészkedésre alkal-
matlanok, így azokat magyarázni (még kevésbé “leleplez-
ni") nem egy bűvész dolga.
Közben az Alfa Project laboratóriumaiban folytatták a 
kísérleteket.  A  két  fiú a telekinézis területén is szép 
eredményekre tett szert (távolról, érintés nélkül mozgattak 
tárgyakat), majd Phillips és asszisztensei megpróbálkoztak
az ún. paranormális fényképek készítésével. Edwards és
Shaw kéztávolságon kívülről, “akaraterővel" próbálták
befolyásolni a fényképezőgépet a kép készítése pillanatá-
ban. Mint a többi kísérletben, itt sem mutattak egyforma
teljesítményt. Ez különben általában hullámzó volt. Shaw 
136                                                                             
több esetben produkált a fotólemezen valamilyen szétfolyó,
felismcrhetetlen képeket, amelybe persze aztán könnyű
volt bclemagyarázni akár Krisztus-arcot, egy gyermek fény-
képét vagy éppen UFÓ-t, sőt bármi mást.
Közben a két “csodalény" híre egyre messzebb terjedt.
Az Alfa-laboratórium eseményeit a sajtó is szellőztette, sőt
neves tudósok, pl. Berthold Schwartz és Ottó Schmitt
professzor meg is tekintették a két fiút “munka közben".
Edwards és Shaw részt vettek a Wisconsin állambeli Madi-
sonban rendezett nagy parapszichológus világtalálkozón,
ahol Uri Geller mellett több, hozzá hasonló képességű
japán és más nemzetiségű “kanáltörő" is jelen volt. A két
fiatalember dicsőséges körutat tett Európában is, különféle
parapszichológiái összejöveteleken mutatták be képessé-
geiket.
Randi ekkor – látván, hogy a dolgok kicsúsznak a
kezéből és senki sem veszi Őt eléggé komolyan – ügyködni
kezdett. Nem ismeretes, hogyan vette fel a kapcsolatot a
két fiúval, mivel nyerte meg őket – de hirtelen meglepő
bejelentéssel lépett a világ elé. Szenzációsnak szánt leleple-
zéseit a tudományos csalásokra specializálódott havi folyó-
irat, a “Skeptical Inquirer" két egymást követő számában is
közölte. Állította: Edwards-ot és Shaw-t az Alfa Project
kezdetén ő küldte Phillips professzorhoz. Megbeszélték az
egész ügyet, Randi kitanította a két “bűvészet iránt érdek-
lődő" fiatalembert, sőt állítólag a kísérletek három éve
alatt is rendszeresen találkoztak, és mindig megbeszélték a
következő “lépéseket" vagyis azokat a trükköket, amelyek-
kel a fiúk most újra és újra be fogják csapni a kutatás
vezetőit.
No és a parapszichológiái jelenségek? Randi szerint
azok “természetesen" bűvészmutatványok. Telepátia? A
borítékokkal úgy volt – állította Randi – hogy a “két
ügyes kezű bűvész" villámgyorsan, ám észrevétlenül felbon-
totta a borítékok egy részét, amelyek állítólag nem is
voltak leragasztva, és így persze megismerték tartalmukat.
Az elektromos áram és a terheletlenül is kiégő biztosítékok
esete? Randi szerint a fiúk észrevétlenül, ügyesen kicserél-
ték a biztosítékokat. A tévékamerát pedig – éppoly ügye-
137

sen és persze észrevétlenül – elrontották. Ami a fényképe
zögép filmjén megjelenő rendellenes negatívokat illeti -
Randi állította: úgy készültek, hogy a fiúk... ráköptek az
objektívre!                                                                          
A műanyagdobozokba zárt biztosítékokkal úgy bántak
el, hogy hazavitték őket és otthon forró tűvel apró lyuka-
kat égettek beléjük, aztán vékony drótot vezettek be a
biztosítékok két végére, majd azokon át árammal kiégették
a biztosítékokat. Utána pedig a lyukakat beforrasztották.
Az üvegbúrával zárt, ámde kívülről mégis elindított papír
szélkeréknek még egyszerűbb a magyarázata: a búra ráté-
tele előtt a fiúk kis alumíniumgolyót tettek a fólia és a
búra széle közé, ezáltal ott rés keletkezett, amin át a
delikvens szorgalmasan befújta a levegőt, ettől mozgott a
szélkerék. Sőt – állítja Randi – utána a golyót a fiúk
éppoly észrevétlenül el is távolították.
No és a “fordított akvárium" alá zárt tárgyak elmozdí-;
tásának esete? Itt Randi igen bonyolultan magyarázza a
dolgot. A fiúk a kísérlet előtt éjszaka belopóztak a laborba
és résnyire nyitottak egy ablakot, aztán a kísérlet kezdete
után egy másik éjszakán ezen az ablakon másztak be és
könnyedén kinyitották az “akvárium" zárját, össze-vissza
mozgatták a tárgyakat, majd mindent lezártak és az abla-
kon át távoztak...
Randi azt bizonygatta: hiába panaszkodnak a parapszi-
chológusok, hogy kevés pénzt kapnak kutatásaikra – eb-
ben az esetben itt egy jól felszerelt laboratórium és félmil-
lió dollár állt rendelkezésükre – és íme, az eredmény
siralmas, csupa csalás, és ez nem is lehet másként, mert
parapszichológia nem létezik, c téren hát kutatni sincs mit. 
És különben is – hangsúlyozta nemegyszer – úgy kell a
parapszichológusoknak, ha  nem  akarnak  bűvészeket  is 
felkérni kísérleteik ellenőrzéséhez. No és, hát nem látja a 
világ, hogy az egész Alfa-Project során nem a McDonell
laboratórium emberei, a professzorok voltak a tudósok
hanem ő, Randi és két segédje, Edwards és Shaw? ök
irányították a kísérleteket, ott az történt, amit ők akartak,
a bűvészek az orruknál fogva vezették a szakembereket.
138                                                                                              
A bejelentésnek óriási hatása volt. Randi, aki éppen
erre számított, kezdetben elégedett lehetett. A parapszicho-
lógia ellenfelei kitörő örömmel üdvözölték Randit, az
“áltudományok elleni küzdelem rettenthetetlen harcosát".
A parapszichológusok számára kezdetben olyan volt az
egész, akár derült égből a villámcsapás. Többen szemérc
vetették Phillips professzornak, miért állt szóba Randival,
most aztán itt az eredménye. Mindig így történik, ha a
bűvészeket hagyják belekontárkodni a tudományba.
De még a Science et Vie cikkírói is elismerik, hogy nem
mindenki hitt Randinak. És bizony volt is rá okuk. “Egye-
sek állítják, hogy egy nem létező történetet gondolt ki a
létező tényékhez, csupáncsak azért, hogy nevetségessé tegye
a parapszichológusokat." De ezzel a gondolattal ki is
merült a francia cikkírók pártatlansága. Szerencsére más
forrásokból ismerjük a folytatást és tudjuk, hogy Randit
végül is leleplezték. A nagy leleplező sorsa végre beteljese-
dett. (2)
Egyesek azt is felvetették, hogy a közismerten tehetős
Randi vajon mennyiért “vette meg" (persze, utólag) a két
fiú beleegyezését, hogy egyetértésükkel előadhassa az ujjá-
ból szopott történetet?
Merthogy Randi szavait akár mi magunk is megcáfol-
hatjuk. Elég, ha pontokba szedjük kétségeinket és máris
kialakul az ügyről egy, az igazsághoz jóval közelebb álló
kép:
1)   A kísérleti alanyokat a McDoncll- laboratórium sajtóhir-
detés útján kereste, és a két végső jelöltet számos egyéb
jelentkező közül, tesztekkel válaszották ki. Randi en-
nek eredményét előre nem ismerhette és azt nem is
befolyásolhatta. Ez is amellett szól, hogy ez a három
ember akkor nem ismerte egymást és nem volt semmifé-
le “közös tervük".
2) Ha valóban eltervezték volna az egészet, miért nincs
ennek valami bizonyítéka? A történelemben előfordul-
tak már ilyen esetek; de azok kitervelői tudatosan
készültek arra, hogy utólag a világnak bebizonyíthas-
sák, mikor és hogyan készítették elő az akciót. Közjegy-
zőnél letétbe helyezett okiratok, fényképek, jegyző-
139

könyvek, nyilatkozatok, hangszalagok, filmek, tanúk
stb. a lényegesek ilyenkor. Randi szavait egyetlen ilyen
bizonyíték sem támasztja alá. A három férfi első közös
fényképét a sajtó készítette (ez jelent meg a Science et
F/e-ben is) már Randi “leleplező nyilatkozata" utáni
3)   A  kizárólagos  lejáratási szándékot az is bizonyítja,
hogy Randi nem az 1979-től 1982-ig tartó kísérletek
alatt vagy azok végén robbantotta “szenzációs" bombá-
ját, hanem ezzel várt egy álló évig. Az ember óhatala-
nul arra gondol: erre az időre volt szüksége ahhoz,
hogy beszervezze a két fiatalembert, felkészítse őket
szerepükre és mindenáron “bűvészt" faragjon belőlük,
vagy legalábbis így állíthassa be őket. Korábban ugyan-
is – éppen a kísérletek miatt nem is tudott Shaw és
Edwards közelébe férkőzni... Ráadásul jó előre közis-
mert volt a “nagy leleplezésre" legalkalmasabbnak lát-
szó esemény időpontja. A szakmában mindenki tudta,
hogy 1983 végén a New York állambeli Buffalo egyete-
mén konferenciát rendeznek “Tudomány, szkepticiz-
mus és paranormális jelenségek" címmel. A hivatalos
tudomány túlságosan zárt jellegű összejöveteleivel ellen-
tétben ide bárki bejuthatott. Mint látni fogjuk, még
egy bűvész is...
4) Mellesleg azt maga Randi sem állította soha, hogy a
fiúk képzett bűvészek lettek volna; csak amatőrök,
mondta róluk. Hogyan lettek volna hát képesek oly
bonyolult mutatványokra, ráadásul három éven keresz-
tül?
5) Mert hát lássuk csak, Randi szerint hogyan zajlottak le
a fentebb leírt kísérletek? A fiúk – állítja a bűvész –
a borítékba zárt kártyák milyenségéről úgy szereztek
tudomást, hogy azokat “villámgyorsan felbontották,
belepillantottak, majd ismét lezárták őket", ami Randi
véleménye szerint “egy bűvész számára semmiség". Mi
mégsem hisszük cl, mert tudjuk: a McDonell-laboratóri-
um  kísérleteit  filmre is  felvették. Egyetlen embert
természetesen meg lehet téveszteni – de a felvevőkame-
rákat, a filmeket? És a kísérleteket ellenőrző többi
személy soha nem vette észre, hogy Edwards és Shaw
140
bontogatják a borítékokat (amelyeket mellesleg csak
ott, a bizottság és a kamerák előtt adnak a kezükbe)?
Randi magyarázata a tények ismeretében mesének tű-
nik.
6) Biztosítékcsere  – mikor? Gondolkozzunk logikusan.
Emlékeztetőül: áramkörről van szó, amelyen áthalad az
áram és a beiktatott biztosíték csak egy bizonyos terhe-
lés elérése után mondja fel a szolgálatot. Ha valaki –
az éberen figyelő bizottság figyelmét kijátszva – a
kísérlet kezdete előtt cseréli ki a jó biztosítékot kiégett-
re, az áram a biztosítékon nem halad át, tehát az
áramkörben sem lesz áram – mielőtt a parapszicholó-
giái személy munkához látna, az ellenőrök már leállít-
ják a kísérletet és az tulajdonképpen el sem kezdődik.
A másik változat: a kísérleti alany belenyúl az áramkör-
be és “menet közben" cserél biztosítékot? Az ilyen
kaland – feszültségtől függően – még tragikusan is
végződhet, ellenőrző személyek és film- vagy videokame-
rák jelenlétében pedig egyszerűen kivihetetlen. Randi
tehát ismét nem mond igazat.
7) Könnyű lenne megmagyarázni az egyéb kísérleteket
Randi-módra, ha nem lenne egy apró akadály... A fiúk
állítólag hazavitték a lepecsételt dobozokba zárt biztosí-
tékokat, aztán otthon... stb. Nos, az állítólag otthon
végzett kísérleteket elvégezték a laboratóriumban is
(lásd fentebb), ott pedig nem csalhattak úgy, mint
lakásuk biztonságos rejtekén.
8) Alumíniumgolyó  a szélkereket  védő üvegbúra széle
alatt? Naiv feltételezés. Az ehhez hasonló kísérleteknél
az azt végző tudósok igen gondosan ügyelnek rá, hogy
ilyesmi ne fordulhasson elő. (Phillips professzor hozzá-
értését és lekiismeretességét a parapszichológiával nem
rokonszenvező cikkírók  is hangsúlyozzák).  Az ilyen
berendezéseket nem ad hoc, a kísérlet előtt percekkel
építik fel és semmi esetre sem a kísérleti személyek
jelenlétében, így azok ott nem dugdosháttak el semmifé-
le golyócskákat; a film- és videokamerák jelenlétében
pedig a szélkerék emberi tüdővel történő mozgatása
sem maradna titok. Gyerekes Randi “magyarázata".
141

9) Az is alapvető dolog (úgy látszik, Randi erről sem tud)
hogy, a parapszichológiái kísérletek alanyai előre nem
tudják, milyen céllal és milyen metodikával folytatnak
velük majd kísérleteket a következő percekben, órák-
ban vagy napokban. Főleg akkor, ha olyan sokoldalúak, 
mint Shaw és Edwards. így teljesen nevetséges, amit 
Randi a fiúk éjszakai betöréseiről mond. Ennél csak az 
hihetetlenebb, amit a tévékamerák “elrontásáról és a 
fényképezőgép objektívjének leköpéséről" állít. Ilyesmi- 
ket csak az tarthat kivitelezhetőnek, aki még sohasem 
látott efféle ellenőrzött laboratóriumi kísérleteket.         
10) Végül aligha járunk messze az igazságtól, ha úgy vél-
jük: az egész balul elsült “szenzációt" a bűvész sértett 
hiúsága  keltette  életre  és  mozgatta  annyi  időn át. 
Emlékezzünk: a kísérletek indulásakor ajánlkozott, hogy 
azokban részt venne – de elutasították. Attól kezdve 
bosszút forralt... De miért ez a csökönyösség? – tehetnénk fel a kérdést .
– Hát nem mindegy Randinak és a hozzá hasonló “szkepti- 
kusoknak", hogy néhány jól felkészült, hozzáértő tudós 
valahol bebizonyítja egyes paranormális jeleségek létezé- 
sét? A választ feltehetően az emberi lélek mélységeiben 
kell keresnünk, ahol még sok felderítetlen tulajdonság és 
összefüggés rejlik. Magyarázatunk itt kettős. Az egyik 
válasz pszichiátriai: sok idősebb, a pályán több évtizedet 
eltöltött bűvész lelke bizonyos értelemben eltorzult (vigyá- 
zat, ez nem vonatkozik minden bűvészre!); a bűvész esetleg 
már sok évtizede csalásból él, gyakorlatilag egész élete úgy 
múlik-múlott el, hogy másokat igen ügyes szemfényvesztő 
kéz- és egyéb ügyességgel becsap nap mint nap. így hát egy 
idő után törvényszerűen kezd hinni abban, hogy mások is 
csalnak. Ha olyan jelenséggel találkozik, amit nem képes 
megérteni (megmagyarázni) az az ő számára csak csalás 
lehet.                                                                                  
A másik magyarázat: a Randi-félék (nem csupán Ameri- 
kában...) egy-egy folyamat, jelenség vagy történés képét 
csak úgy illeszthetik be világukba, ha minden parapszicho- 
lógust bűvésznek kiáltanak ki – hisz ellenkező esetben el 
kellene fogadniok, hogy léteznek paranormális jelenségek.    
142                                                                         
IRODALOM:
1.     Science tt Vie, 1984. 1. sí.
Henri Broch, Michel Rousa: “Project Alfa
2.     National Weekly, 1984. 36. ««.
143

“Ha van valami, amiben szilár-
dan hiszek, akkor az a világegye-
tem minden aspektusának, kicsi-
nek és nagynak a megbonthatat-
lan összefüggése".
(Fred Hoyle)

A GÖMBVILLÁMOK NYOMÁBAN

(Beszélgetés Dr. Egely György kutatóval, a budapesti Köz-
ponti Fizikai Kutató Intézet munkatársával.)
– Az Ön nevével a magyar sajtóban és rádióban is
találkozhattunk mostanában. Kutató létére talán kissé szokat-
lan módon kéréssel fordult a lakossághoz: azt kérte, hogy
adatokkal, megfigyeléseikkel segítsék munkájában...
– Erre a módszerre a kutatott téma természete miatt
van szükség.
– Ahogy azt a fejezet címében elárultam: a gömbvillámok-
ról lesz szó. Mióta foglalkozik velük?
– Intenzívebben csak körülbelül két éve. Atomenergiá-
val, pontosabban az atomerőművek súlyos hibái alkalma-
val, baleseteknél fellépő jelenségekkel foglalkozom. Ezek-
nek a gyorsan lejátszódó folyamatoknak összefoglaló neve:
termohidraulika. Ott keletkeznek olyan dolgok, amelyek
engem mindig érdekeltek: robbanásszerűen növekvő gőzbu-
borékok, és ezek energia-, tömeg- és impulzuscseréjével
foglalkozom. Tíz éve roppantul érdekel, mit tud és mit
szokott  csinálni  a  két  fázisban lévő anyag, és  hamar
észrevettem, hogy ez a probléma nagyon is párhuzamos
azzal, amit a gömbvillámokról olvastam. Aztán az egyetemi
144                                                                               
doktori disszertációmat is a transzport-folyamatokról készí-
tettem, majd később, amikor az USA-ban és Olaszország-
ban is dolgoztam hosszabb-rövidebb ideig, már gyűjtöttem
minden erre vonatkozó információt.
– Ügy veszem ki a szavaiból, hogy a gömbvillám “megér
egy misét", vagyis: akár egy egész életet is? Oly sok kutatást,
időt, energiát befektetni – érdemes?
– Biztos vagyok benne, hogy érdemes. A gömbvillám
az utolsó, alapjaiban ismeretlen élettelen természeti folya-
mat. Olyan, amit soha nem sikerült kísérleti úton sem
előállítani...! E két tulajdonsága miatt egyedülálló. Azonfe-
lül a gömbvillám a legritkábban előforduló természeti
folyamatunk, és sajnos éppen ez a ritkaság a legnagyobb
akadálya tüzetes megismerésének.
– Miben áll tehát a kutató feladata? Mit tehet egyáltalán
az, aki gömbvillámmal foglalkozik?
– Nagy vonalakban két dolgot. Egy: összegyűjteni és
megvizsgálni a tárgyakat, amelyek érintkezésbe kerültek a
gömbvillámmal.
– Sok vagy kevés ilyen megfigyelés van? Ha a gömbvil-
lám oly ritka jelenség...
– Ez igaz, mégis, eddig körülbelül 2500 leírt megfigye-
léssel rendelkezünk.  Vannak országok, ahol különböző
társadalmi és egyéb okok miatt igen kevés a megfigyelés
(India, Kína, stb.), míg másutt, ahol nagyobb hangsúlyt
kaptak a tudomány érdekei, sok megfigyeléssel rendelke-
zünk az USÁ-ban, a Szovjetunióban, Angliában és Hollan-
diában.
–Az ön felhívásai nyomán nem történt változás ebben a
statisztikában?
– De igen, méghozzá örvendetes változás. Mióta megje-
lentek a felhívásaim, körülbelül háromszáz megfigyelés
gyűlt össze, ezzel birtokunkba került Európa legnagyobb
anyaga, amit egyetlen országban gyűjtöttek össze. Éppen
most készülök arra, hogy minderről egy bővebb, angol
nyelvű kutatási jelentést készítsek a tudományos sajtó
számára. De nincs okunk lelkendezni – becslésem szerint
így is csak a megtörtént esetek kb. 1,5 %-ról szerzünk
tudomást.
145

– Bevallom, aprócska előtanulmányokat én is folytattam
mielőtt önt felkerestem. így már tudom, hogy mit nem lehet
kérdezni... Például nem tehetem fel azt az egyszerűnek tetszők
kérdést: tessék mondani, mi a gömbvillám?                           
– Valóban, hiszen a legnagyobb problémák egész soro-
zatát okozza az a tény, hogy még mindig nem vagyunk
tisztában a gömbvillám lényegével. Azzal kezdeném ezt ajl
felsorolást, hogyan jelenik meg, hogyan tapasztalhatjuk: a
gömbvillám mindig gömb vagy elnyújtott gömb alakban
tűnik fel. Olykor fénylő gömbhéj, és látszanak a mögötte
lévő  tárgyak  is,  tehát áttetsző.  Néha  viszont  vakítóan
fényes, ilyenkor természetesen átlátszatlan. A színe változói
általában fehér vagy sárga, vörös, rózsaszínű, tehát az
úgynevezett meleg színekben jelenik meg. De előfordul az
összes természetes színben.                                                  
–  Milyen méretekben tapasztalták eddig?                       
– A borsószemtől 3-4 méter átmérőig. Néha aura veszi
körül, legtöbbször fehéres-rózsaszínű, és gyakran lángnyel-
vek csapnak ki belőle, egy vagy több lángnyelv. Közelről
néha az is látható, hogy forog.                                           
– Akadnak, akik oly közelről látták, hogy ezt is megfi-
gyelhették?                                                                          
– Bizony akadnak, nem is kevesen. Az én magyarországi
statisztikám szerint eddig 20 esetben a megfigyelő egy
méternél közelebb volt a gömbvillámhoz, a többség viszont
1-5 méter között volt tőle.                                                   
–  A gömbvillámmal kapcsolatban az érdeklődő laikusok
is tudnak annyit, hogy annak “rengeteg furcsa tulajdonságom
van"... Elmagyarázná nekünk, miben is állnak ezek a furcsaságok?                                                                                 
–A legnagyobb “baj" a gömbvillámnál a következői!
olyan tulajdonságokkal rendelkezik, amelyekkel nem lenne
szabad  rendelkeznie... Vegyük őket sorra.  A stabilitását
említem az első helyen. A plazmafizikai ismereteink szerint
ha van egy magára hagyott plazma (forró, ionizált gáznemű
anyag), annak kb. 1/1000 secundum (másodperc) alatt el
kell tűnnie. Ha éghető gáz lenne a gömbvillámban (kémiai
reakció), akkor is pár másodperc alatt el kellene égni
ennek a mennyiségnek. De az esetleírások többsége ennél
146                                                                              
jóval tovább, 10 másodpercig sőt olykor 3-4 percig is létező
gömbvillámokról szól. Paradox a helyzet, mert miközben a
gömbvillám így röpköd, addig a plazmafizikusok a kívülál-
lók számára hihetetlen erőfeszítéseket tesznek magfúziós
kísérletek során, hogy stabilan tartsák a plazmát, óriási
erejű mágneses tereket és más fizikai “trükköket" vetnek
be a cél érdekében – mégis, a plazmát a kívánt állapotban
csak ezredmásodpercekig képesek megtartani. Ráadásul a
kísérleteiket a természetes környezetben nem található
nyomáson és ritka anyagokkal folytatják. A gömbvillám
viszont – minden valószínűség szerint – a természetben
meglévő légköri nyomáson “dolgozik". Ha megtudnánk,
hogyan működik, előbbre jutna a plazmafizika is. Monda-
nom sem kell, sok kutató próbált eddig az ügy végére
járni, de eredménytelenül.
– Egy időben – tudományos körökben is – elterjedt az
a nézet, hogy a gömbvillám csupán optikai csalódás...
– Így volt, de ez már a múlté. A gömbvillámokról
szerencsésebb esetekben fényképek is készültek, de létük-
nek különben más, fizikailag tapasztalható bizonyítékai is
vannak.
– Folytassa, kérem, a “furcsaságok" listáját.
– A következő pont az energia. Á gömbvillám gyakran
túl nagy energiával rendelkezik! Olyannyira rejtélyes ez
is, hogy sok kutató már arra gyanakodott, antianyag kerül
a Föld atmoszférájába, valami módon az okozza a gömbvil-
lámot. Gyanakodtak aztán feldúsult sugárzó izotópokra is,
de a maradványokon végzett vizsgálat soha nem mutatott
ki radioaktív sugárzást. Azonfelül a gömbvillám a viharok-
kal is összefüggésben van, előtte, alatta, utána jelenik meg
a  legtöbbször,  ám  ez  nem zárja ki, hogy  megjelenjen
verőfényes időben is... Az energiatartalom kapcsolatban
állhat a gömbvillám fényintenzitásával (fényerősségével),
ugyanis minél fényesebb, annál nagyobb a romboló képes-
sege is. Furcsa továbbá: amikor a gömbvillám egy tárggyal
kölcsönhatásba lép, olyan nyomokat hagy, amiket mestersé-
gesen nem tudunk még előállítani.
– Ha mondana egy érdekes példát...
– Méghozzá magyarországi esetet mondok. 1956 nyarán
Mezőcsáton a rendőrség is nyomozást folytatott, hiszen
147

bizonyos szemszögből kriminalisztikai vonatkozásai voltak
az ügynek, legalábbis kezdetben úgy látszott.- Fényes
nappal jó időben egy utcai transzformátor mellett megje-
lent egy kis vakító fényű gömb, elég gyorsan haladt a
levegőben egy ház felé, szétverte annak fém szélkakasát,
majd egy vályogból épült istálló falát átfúrta – ez a fal
25 centiméter vastag volt – az istállóban álló tehenet és a
mellette álló borjút is átfúrta, ezek természetesen elpusztul-
tak. Utána a gömbvillám átfúrta a másik falat, ezúttal
belülről kifelé haladva, majd berepült egy családi házba...
Hadd jegyezzem meg, hogy haladási iránya nem volt
nyílegyenes, hanem – és ez is jellemző a gömbvillámokra
– cikk-cakkban haladt. Abban a házban is pusztított, sőt
gyilkolt: átégette a házigazda mellkasát (az illető belehalt
sérülésébe), kiszállt a kertbe és egy meggyfa tövében
felrobbant, a fa is kidőlt. A lyukak mindenütt körülbelül
azonos átmérőjűek voltak, de széleikről hiányzott az olva-
dásnyom; az állatok és ember esetében a sérülések szélén
enyhe pörkölődés nyomait lehetett felfedezni. Nos, azon a
hőmérsékleten, ami mindehhez kellene – atommag egyálta-
lán nem is létezik stabil állapotban! Csak a nagyon nagy
energiájú töltött részecskesugár (elektron, proton) jöhetne
szóba! De a legnagyobb gyorsítókban is csak kb. 1 mm
keresztmetszetű nyalábot tudunk előállítani és az is csak
egyenes vonalban haladhat és nem cikk-cakkban. Ez történt
hát Mezőcsáton, de a külföldön feljegyzett és jól dokumen-
tált megfigyelések között is akad ilyen, ma még érthetetlen
eset.
A harmadik furcsaság: a gömbvillámnak elektromos;
töltése van, ez most már teljesen biztos. Amikor megjele-
nik, sokszor kivágja a biztosítékokat, még a magasfeszültsé-
gű távvezetékekét is. Egy kb. 20-25 centiméter átmérőjű
gömbből akár 100 Coulomb nagyságú töltés jöhet ki, ami
egyszerűen elképzelhetetlen mennyiségű elektromos töltést
jelent.
– Valahogy próbálja meg mégis szemléltetni...
– Nos, ha például a budapesti Szabadság híd két
turulmadarára – amelyek körülbelül 100 méterre vannak 
148                                                                                       
egymástól – l-l Coulomb töltést tennénk, az szétdobná a
hidat... Akkor hát hogyan kerül a kis gömbvillámba 100
Coulomb, és hogyan maradhat az ott együtt? Ez komoly
gondja ma a kutatóknak... Negyedikként az okság elvét,
annak látszólagos megsértését említeném. Mi természetesen
hozzászoktunk, hogy minden jelenségnek van oka, hogy ok
nélkül semmi sem történik. De a gömbvillám néha minden
előzmény nélkül egyszer csak megjelenik a tér egy pontján,
halkan vagy hangjelenség kíséretében, hirtelen ott van, és
kész. Emiatt látszólag sérelmet szenvednek a megmaradási
törvények is. Egyik pillanatban a tér adott pontján még
nincs semmi töltés, semmi energia – aztán hirtelen felbuk-
kan ott egy hatalmas energia-góc... A gömbvillám megfigye-
lői csak ritkán látják a jelenség “születését", az esetek
többségében a már kész gömbvillámot pillantják meg. Mégis,
elég sok a megbízható jelentés ahhoz, hogy elfogadjuk: a
gömbvillám meg tud jelenni a tér egy pontján látszólag
előzetes ok nélkül is. Más megfigyeléseknél különben nor-
mális villámbecsapódás után jelenik meg, mintegy annak
következményeként, de ennek mechanizmusát sem értjük.
Ám van itt még valami. A gömbvillám megjelenik zárt
térben is. Ez a zárt tér lehet Faraday-kalitka (fémburkolat),
lakás belseje stb. Lehet repülőgép utastere; körülbelül 15
ilyen esetről tudunk, ezek között is van egy magyar megfi-
gyelés: a háború alatt egy magyar Junkers-bombázó pilótái
tapasztalták a jelenséget. Persze többször fordul elő lakások-
ban, mint repülőgépen.
– Nem lehet ebben szerepe annak, hogy ma már szinte
mindenütt van elektromos áram és ebből következően elektro-
mos hálózat?
– Kétszáz éve jegyzik rendszeresen a gömbvillám-meg-
figyeléseket, tehát már akkor is tapasztalták lakásokban,
melőtt áramot használtunk volna. Nos, mi elvileg a zárt
térbe semmilyen töltést nem tudunk bevinni. - Azonkívül
– hogy folytassam a furcsaságokat – a gömbvillám széllel
szemben is mozog, néha nem is kicsi sebességgel. (1) Tanácstalanok vagyunk, hisz az impulzus-megmaradás törvénye éppoly fontos számunkra, mint az energia-megmaradás vagy töltésmegmaradás törvénye. A gömbvillám ezeknek ellentmondani látszik.
149

– Valahol olvastam a jelenséget kísérő “kísérteties" meg-
nyilvánulásokról is...
–  Azt kell mondanom, hogy a beszámolók nem túloz-
tak. Előfordult nemegyszer, hogy a gömbvillám, ha már
bent van egy zárt helyiségben, úgy “megy ki" onnan, hogy
kinyitja az ajtót... akár kifelé, akár befelé nyílik az ajtó,
amikor a gömbvillám feléje közelít, az megnyílik és a
gömbvillám a nyíláson távozik. Sok szemtanú állítja, hogy
régimódi konyhai tűzhelyek, ún. sparhertek ajtaját is kinyit-
ja, és így megy ki a kéményen át.
– Ez szinte hihetetlen!
– Mégis így van, ezek tények. Csak olyan esetekről
beszélek, amelyekre több külföldi és magyar példám van.
De töprengjünk csak tovább a gömbvillám mibenlétén... Ha
ez forró gáz lenne, felfelé kellene emelkednie, ez logikus.
De “ő" általában vízszintesen mozog, sőt inkább lefelé,
mint felfelé. Az is előfordult, hogy vízbe ült bele.
–  Így mérhető az energiája is, nem?
– Szerencsére igen. Például Habarovszkban történt egy
eset, amikor a gömbvillám egy 7000 literes tartályba merült
és annak vizét felforralta. Hatalmas energia kellett ehhez}
Pécsett egyszer egy gömbvillám egy kb. 2 m-es gödörből
párologtatta el ily módon a vizet.
– Igaz, hogy nyomtalanul átmegy a falon?
– Igen, vannak ilyen megfigyelések. A gömbvillám
vagy átfúrja a falat, vagy úgy megy át rajta, hogy azon
nem hagy sérülést. Ezt magam is fenntartással fogadtam,
míg össze nem gyűlt több ilyen esetleírás. Igaz, az ilyen
esetek a közepes vagy kisebb energiájú gömbvillámokra;
jellemzőek. Persze, magam továbbra is találkozom egyedi;
és más, hasonló megfigyelések által meg nem erősített;
esetekkel. Például értesültem arról, hogy egy tanyasi asz-
szony kerékpáron haladt szabad ég alatt, egyszercsak sárga 
fényburok vette körül – egy gömbvillám közepében találta 
magát! Egy másik tanú ugyanakkor kívülről látta a sárga,
gömbben bicikliző asszonyt... Ám, mivel nincs több ilyen a
szakirodalomban, hát egyelőre magam sem tudom, mit
gondoljak róla.                                                                    
150                                                                                   
– Szakemberek nem láttak gömbvillámot?
– De igen, előfordult az is, hogy gömbvillám kutatóla-
boratórium ablakán ment be és – hogy úgy mondjam –
szakemberekkel “találkozott".  A hozzáértő fizikusok  is
ugyanúgy írják le a látványt, mint a laikusok, csak persze
másképpen magyarázzák.
– Ezek szerint a gömbvillám előszeretettel repül be
nyitott ablakon, ajtón, kéménynyíláson. Igaz, hogy kulcslyu-
kon is?
– Igaz. És itt egy újabb furcsa tulajdonsága mutatko-
zik meg: még az 50 centiméter átmérőjű gömbvillám is át
tud menni egy kulcslyukon! Ilyenkor összehúzódik vékony
“zsinórrá", és a másik oldalon “visszahízik". Anélkül halad
át ez az óriási energiagömb, hogy a kulcslyuk felmeleged-
ne...
– Most már magam sem merném feltenni a kérdést: mi a
gömbvillám?... A kutatók nyilván sokféle módon próbálták
eddig is magyarázni e jelenséget?
– Természetesen, és azt kell mondanom, hogy körülbe-
lül  120-130 elmélet született, de egyik sem hozta el a
megoldást. Szerintem a probléma három dimenzióban meg-
oldhatatlan. Számoltam, számoltam és oda jutottam, hogy
minimum négy térdimenzióban viszont megoldható a dolog,
akkor a gömbvillám összes felsorolt tulajdonsága összeáll
egy logikus rendbe, és nem ellenkezik jelenlegi ismereteink-
kel sem. A tér-idő struktúra a fizikában kemény probléma,
a kutatás élvonalában van, és még közel sem lezárt dolog.
A gömbvillám mibenlétének a megismerésével nem csupán
egy furcsa jelenség magyarázatát lelhetjük meg, hanem ez
rávezet bennünket a Természet egy fontos titkára. Talán
éppen a téridő felépítését mutatja majd meg nekünk.
– Lehet a gömbvillámmal magyarázni más jelenségeket
is?
– Három dolgot részben vagy egészben meg lehet vele
magyarázni. Az első az ún. UFO- kérdés, ennek egy részét
mindenképpen megmagyarázhatjuk vele; gondolok itt az
első és második típusú találkozásoknak nevezett dolgokra.
Vagyis azokra, amikor az emberek csak messziről látták a
jelenséget vagy annak valamilyen hátrahagyott nyomát
151

tapasztalták. Nem én vagyok az egyetlen kutató, aki össze-
kapcsolja a két dolgot, egyiket a másikkal magyarázva
részben vagy egészben. (2) Sőt, belép itt egy másik tényező
is, a napfolttevékenység. A 11 és 22 éves periódusok
meglehetősen pontosan összeesnek a földön szinte járvány-
szerűén feltűnő és ilyenkor sokkal gyakrabban látott UFO-k-
kal. Például az 1950-es évek eleje, a hetvenes évek közepe...
A napfoltok persze közvetett okok: ilyenkor sok a vihar a
Föld légkörében, a viharokban pedig gyakrabban jelennek
meg a gömbvillámok is. Néhány olyan megfigyelés, amit
UFO-kkal kapcsolatban szoktunk hallani-olvasni, éppenség-
gel a gömbvillámnak is sajátja: például követnek mozgó
járműveket, embert (a töltés vonzza őket). Gömbvillám
nekimehet repülőgépnek, tönkretehet létfontosságú alkatré-
szeket (pl. légcsavart, rádió adó-vevőt), különféle katasztró-
fákat okozhat. Érdekes módon gyakorolhat hatást elektro-
mos berendezésekre; olyan működési rendellenességet okoz-
hat bennük, amelyek csak több nap múlva szűnnek meg,
látszólag maguktól. Ezek a jelenségek anomáliának számíta-
nak a szilárdtest-fizikában. Az is ide tartozik, hogy az
UFO- megfigyelések egy része – amikor az az objektum
egy helyben lebeg, aztán ilyen-olyan irányokban hirtelen
elrepül, és egyáltalán úgy viselkedik, mintha nem lenne
tömege, tehetetlensége, mintha nem vonatkoznának rá a
ballisztikai törvények – nos, ez mind lehet gömbvillám is.
No és az is fontos, hogy a gömbvillám csendben halad. Az
UFO- ügyben véleményem szerint azonban a kutatók is
ludasak, mert közülük sokan és sokáig tagadták a gömbvil-
lámok létezését, optikai csalódásnak minősítették és nem
jártak utána. így lett a kisebb bajból nagyobb.
– És a másik dolog?
– Ne nevessen ki... A kisértetek! Amiket az elmúlt 
századokban állítólag láttak itt-ott. Bizony ezek is lehettek
gömbvillámok: a halványkék, furcsán lebegő valami, ami
zárt térben is megjelenik, és átmegy a falon, vagy ajtókat 
csapkod, esetleg megölhet embereket... Temetők fémkereszt- 
jei mentén lebeg... Nos, elég, ha a “kísértetlátók" néhány- 
szór gömb villámmal találkoztak, és a valós tény – hisz ők 
tényleg látták azt a fura valamit! – csak erősíthették a
mítoszt.                                                                               
152
– Ebben lehet valami. És mi a harmadik, gömbvillámmal
magyarázható jelenség?
– Az úgynevezett spontán égés. Erről már tudományos
igényű beszámoló is született, a New Scientistbcn olvastam.
Ennek számomra az a története, hogy amerikai tartózkodá-
som idején rengeteg könyvet és folyóiratot olvastam, ott
hallottam először emberek spontán elégéséről, de megval-
lom, kezdetben hírlapi kacsának tartottam az egészet. Ám
később mind komolyabb forrásokban találkoztam vele,
majd kezembe kerültek azok a megrázó fényképek is,
amelyeket egy-egy ilyen eset után a helyszínen készítettek,
és kezdtem hinni a dologban, sőt, úgy tűnik, talán a
magyarázatukat is megtaláltam. Az egyik képen például a
szerencsétlenül járt áldozatot szabályos köralakú ráhatás
érte, csak kézfejek, alsó végtagok maradtak épen, a test
többi része egyszerűen elpárolgott. Nem lakástűz lehetett,
hiszen a szőnyeg, amin az eset történt, épségben maradt,
még égésnyomok sem voltak rajta. A szakirodalomban még
soha senki nem kapcsolta össze a spontán emberégések
ügyét a gömbvillámokkal. Bizarr és hátborzongató a jelen-
ség, de azt hiszem, így van: gömbvillám égette cl azokat az
embereket, igen rövid idő alatt, igen nagy energiával,
aztán a gömbvillám eltűnt, szétfoszlott, más nyoma nem
maradt a belülről bezárt helyiségben... Igazi krimi-rejtély,
de megoldható.
– Az embernek kissé lúdbörös lesz a háta. A gömbvillám
mint gyilkos... mindnyájunkat fenyeget?
– Nem szabad pánikba esni, erre semmi okunk. A
gömbvillám még ártatlan jelenségként is szerfölött ritka,
mint említettem. Hát még ilyen “gyilkos" változatban!
Sokkal, de sokkal több esélyünk van arra, hogy villámcsa-
pás áldozatává válunk, márpedig ez is igen ritka halálnem.
– Most már értem, miért foglalkozik vele olyan szenvedé-
lyesen. A gömbvillám igazi titok, aminek megfejtésétől még
messze vagyunk.
– Én nem a “titok" szót használnám, inkább azt, hogy
ez egy még megoldatlan probléma. És megoldható, ebben
biztos vagyok. Aminthogy abban is, hogy érdemes vele
153

foglalkozni, mert ahol a Természet ennyi anomáliát halmo-
zott fel, ott új ismereteket tartogat számunkra. Legalább
olyan jelentős lehet a gömbvillám magyarázata, mint 
radioaktivitás.                                                                  
– Erről jut eszembe: van a gömbvillámnak biológiám
hatása az élő szervezetekre?                                               
– Egyszer egy fiatal nő mellett elment a gömbvilláma
anélkül, hogy hozzáért volna. Az illetőt agyi károsodás
érte: azóta háromszor olyan gyorsan beszél, így amit mond
az már alig érthető. Nekem is nehézségeim voltak a megértéi
sével, pedig fiatal korában az az asszony szavalóversenye-
ken vett részt... Gömbvillám okozott már időszakos siketsé-
get és némaságot is, ezek általában fél évig tartottak
Okozott szívpanaszokat (ritmuszavart), no és tudomásom
van olyan személyekről, akik a gömbvillámmal történt
találkozás óta a rendkívül gyenge áramokat is megérzik!
Ezeknek a mechanizmusát sem értjük még, de talán 50 év
múlva, ha sokkal többet tudunk majd nemcsak a gömbvillá-
mokról, de az emberi agy működéséről is, a kettő együtt,
majd csak megadja a magyarázatot.                                   
– És az állatokkal kapcsolatban?                                   
– Az állatok mindig hamarabb reagálnak a gömbvillám
jelenlétére,  mint  az ember;  mert azok  még hallják az
emberi fül számára már nem hallható ultrahangokat. Bizo-
nyára nagyfrekvenciás plazmarezgésekkel magyarázható!
mindez.                                                                         
–Előállítottak-e gömbvillámot laboratóriumban? Mi kelleá
ne ehhez?                                                                            
– Egyetlenegyet sem állítottak elő. Hogy miért? Hát  a
válaszom  egy  vágyálom: ha  csinálhatnék mesterségesen
legalább öt kilométer hosszú és a jelenleg előállíthatónál
ezerszer  nagyobb  energiájú  villámot, akkor  talán... de
sajnos, ma még nem tudunk a természettel versenyre kelni
ezen a téren.                                                                     
– Akik láttak gömbvillámot, vagy ismerőseik láttak és
tudnak róla adatokat szolgáltatni, továbbra is értesítsék önt?
–Igen, a tudománynak nagy szolgálatokat tehetnék
ezáltal. Az értesítéseket, leveleket az MTA Központi Fizika
Kutató Intézete, Budapest 114, Pf. 49, 1525 címre kérem és
előre is köszönöm.                                                             
154                                                                           
IRODALOM:
1.  Interpress Magáéin, 1982. december, 53. oldal. “Sugárgömböt láttam".
2.   Pető G. P.: A “repülő csíwealjak" rejtélye. Budapest, 1983, Magvető
Kiadó.
Egyéb irodalom:
1.   Kapica,  P.  L.rKísérlet,  elmélet,  gyakorlat.  Budapest,   1982,  Gondolat
Kiadó. (“A gömbvillám termésietéröl" c. fejeset, 79. oldal.)
2.  Egely, Gy.:Energy Transfer Problems of Ball Lightning. (A gömbvillámok
energiatranssport-problémái).  Hungárián  Academy of Sciences,
Budapest, Central Research Institutc for Physics, 1986.
155

“Veszélyes az emberre nézve az
a meggyőződés, hogy már azzá
lett, amivé lehetne".
(Kari Jaspers)

JÓSOK ÉS JÓSLATOK

ELŐSZÓ HELYETT

Bár a fejezetek elé nem szokás előszót írni, most mégis
kivételt teszünk. Az országot járva ugyanis szinte minde-
nütt feltették nekem a kérdést: a Titkok könyve megjelenése
óta tapasztalok-e valamilyen változást a hazai sajtóban a
parapszichológiái ügyekkel kapcsolatban? Nos, szolgálhatok
néhány apró példával, ám ezek egyelőre nem túl szívderítő-
ek. Kétségtelen, vannak ezen a területen már örvendetesebb
változások is, bár még mindig az a jellemző, hogy a nem
hagyományos gyógymódokat összekapcsolják az okkult,
misztikus dolgokkal, amikhez a parapszichológiának semmi
köze. Mindezen viszont nem lehet csodálkozni, hisz így
van ez szinte az egész világon.
Néhány évvel ezelőtt a Rádió vitaműsort rendezett a
parapszichológiáról és ebben – jellemző módon – egy
katolikus teológus, egy pszichiáter, egy bűvész, egy filozó-
fus és egy irodalomtörténész vitatta e jelenségek létét vagy
nemlétet. Nem hívtak meg senkit (vagy talán csak nem
találtak olyan személyt?), aki közelebbről ismerte volna a
kérdést és némi közvetlen szakértelemmel szólhatott volna
hozzá. A riporterek még próbáltak elfogulatlanok maradni,
de amikor a bűvész jutott szóhoz, a műsor színvonala a
mélypontra zuhant, ő ugyanis kijelentette, hogy Uri Geller
156
“soha életében semiféle kanalat se hajlított el" és gondosan
Kerülte annak beismerését, hogy Geller érintés nélkül,
távolról hatott a tárgyakra. (A vele folytatott tudományos
igényű kísérletsorozatokról részletesen olvashatnak a Tit-
kok könyvében.) Majd az egyik szovjet bőrlátó asszonyról
állította a magyar bűvész, hogy az illetőt “lecsukták, mert
a tudósokat félrevezette". Ha valóban ez történt volna a
Szovjetunióban vagy bárhol másutt, a parapszichológia
ellenfelei igen hangosan kürtölték volna világgá ezt a
(számukra örvendetes) eseményt. De hát ez sem volt igaz.
Természetesen szép dolog, hogy a mikrofonok előtt fellép-
het az is, aki valaminek a létét tagadja, de jó lenne, ha 1)
“bizonyítása" során csak az igazat állítaná, 2) a vitában a
másik oldal is  hasonló súllyal  képviseltethetné magát.
Mindezt azért írtam le most, mert az ehhez hasonló “rázós"
riportok gyűjteményét nemrégen adták ki könyvformában
és ott olvashatjuk a fenti dolgot is.(l)
Vagy más: ha telekinézisről van szó, a magyar szerzők
is általában “rendkívül vékony cérnaszálakat" látnak a
“szélhámosok" kezében, elektronikus órát a mikrohullámú
sütőben megbolondító kísérleti alanyokról regélnek egyes
felelőtlen külföldi sajtócikkek átvételekor, és sajnos, sokan
elhiszik ezeket az ostobaságokat. Ha a nyugati sajtótermé-
kek szenzációhajhászás céljából átesnek a ló másik oldalá-
ra és mostanában folyton “parapszichológiái szélhámosok
leleplezéseiről" cikkeznek, nem jelenti azt, hogy ezeket az
anyagokat el is kell hinnünk. (Pl. Der Spiegel, 1983. márci-
us 7.)
A növények “érzelmi életével" és nem tipikus reakciói-
val egyre gyakrabban foglalkozó népszerű-ismeretterjesztő
sajtó sem állítja ma már, hogy ilyen reakciók nem léteznek.
Ám könyvem ezzel foglalkozó fejezetére is érkezett egy –
bár nem annak szánt – “válasz". A magyar könyvkiadás
ismét kitett magáért... Gondolok itt a “Mekkora lelke van a
növényeknek" e kis kötetre (2). Ez a könyv azt hivatott
szolgálni, hogy humoros módon (is) nevetségessé tegye
azon kutatók munkásságát, akik már meglepő, eddig isme-
retlen dolgokat fedeztek fel a növényi reakciókkal kapcso-
latban. A szerző természetesen gondosan kerüli a valóban
157

“Veszélyes az emberre nézve az
a meggyőződés, hogy már azzá
lett, amivé lehetne".
(Kari Jaspers)

JÓSOK ÉS JÓSLATOK

ELŐSZÓ HELYETT
Bár a fejezetek elé nem szokás előszót írni, most mégis
kivételt teszünk. Az országot járva ugyanis szinte minde-
nütt feltettek nekem a kérdést: a Titkok könyve megjelenése
óta tapasztalok-e valamilyen változást a hazai sajtóban a
parapszichológiái ügyekkel kapcsolatban? Nos, szolgálhatok
néhány apró példával, ám ezek egyelőre nem túl szívderítő-
ek. Kétségtelen, vannak ezen a területen már örvendetesebb
változások is, bár még mindig az a jellemző, hogy a nem
hagyományos gyógymódokat összekapcsolják az okkult,
misztikus dolgokkal, amikhez a parapszichológiának semmi
köze. Mindezen viszont nem lehet csodálkozni, hisz így
van ez szinte az egész világon.
Néhány évvel ezelőtt a Rádió vitaműsort rendezett a
parapszichológiáról és ebben – jellemző módon – egy
katolikus teológus, egy pszichiáter, egy bűvész, egy filozó-
fus és egy irodalomtörténész vitatta e jelenségek létét vagy
nemlétét. Nem hívtak meg senkit (vagy talán csak nem
találtak olyan személyt?), aki közelebbről ismerte volna a
kérdést és némi közvetlen szakértelemmel szólhatott volna
hozzá. A riporterek még próbáltak elfogulatlanok maradni,
de amikor a bűvész jutott szóhoz, a műsor színvonala a
mélypontra zuhant, ö ugyanis kijelentette, hogy Uri Geller
156                                                                                                         
“soha életében semmi féle kanalat se hajlított el" és gondosan
kerülte annak beismerését, hogy Geller érintés nélkül,
távolról hatott a tárgyakra. (A vele folytatott tudományos
igényű kísérletsorozatokról részletesen olvashatnak a Tit-
kok könyvében.) Majd az egyik szovjet bőrlátő asszonyról
állította a magyar bűvész, hogy az illetőt “lecsukták, mert
a tudósokat félrevezette". Ha valóban ez történt volna a
Szovjetunióban vagy bárhol másutt, a parapszichológia
ellenfelei igen hangosan kürtölték volna világgá ezt a
(számukra örvendetes) eseményt. De hát ez sem volt igaz.
Természetesen szép dolog, hogy a mikrofonok előtt fellép-
het az is, aki valaminek a létét tagadja, de jó lenne, ha 1)
“bizonyítása" során csak az igazat állítaná, 2) a vitában a
másik oldal is hasonló súllyal képviseltethetné magát.
Mindezt azért írtam le most, mert az ehhez hasonló “rázós"
riportok gyűjteményét nemrégen adták ki könyvformában
és ott olvashatjuk a fenti dolgot is.(l)
Vagy más: ha telekinézisről van szó, a magyar szerzők
is általában “rendkívül vékony cérnaszálakat" látnak a
“szélhámosok" kezében, elektronikus órát a mikrohullámú
sütőben megbolonditó kísérleti alanyokról regélnek egyes
felelőtlen külföldi sajtócikkek átvételekor, és sajnos, sokan
elhiszik ezeket az ostobaságokat. Ha a nyugati sajtótermé-
kek szenzációhajhászás céljából átesnek a ló másik oldalá-
ra és mostanában folyton “parapszichológiái szélhámosok
leleplezéseiről" cikkeznek, nem jelenti azt, hogy ezeket az
anyagokat el is kell hinnünk. (Pl. Der Spiegel, 1983. márci-
us 7.)
A növények “érzelmi életével" és nem tipikus reakciói-
val egyre gyakrabban foglalkozó népszerű-ismeretterjesztő
sajtó sem állítja ma már, hogy ilyen reakciók nem léteznek.
Ám könyvem ezzel foglalkozó fejezetérc is érkezett egy –
bár nem annak szánt – “válasz". A magyar könyvkiadás
ismét kitett magáért... Gondolok itt a “Mekkora lelke van a
növényeknek" c. kis kötetre (2). Ez a könyv azt hivatott
szolgálni, hogy humoros módon (is) nevetségessé tegye
azon kutatók munkásságát, akik már meglepő, eddig isme-
retlen dolgokat fedeztek fel a növényi reakciókkal kapcso-
latban. A szerző természetesen gondosan kerüli a valóban
157

szenzációs eredmények közlését, ha pedig olykor kénytelen 
beismerni, hogy voltak a parapszichológia létét bizonyító
eredmények, e mondatait az “állítólag" szóval kezdi. A 
valóban elvégzett, sikeres kísérleteket is viccként tálalja. 
Nem véletlen tehát, hogy a két szak(?)-lektor egyike egy 
humorista, a Ludas Matyi főszerkesztője... Hát ennyire 
“komoly" “műről" van szó. A valós kísérletek ismertetése 
helyett a kiadó erre áldozott fel – nem túlzok! – egy 
kisebb erdőt, hogy az abból készült papírra nyomják a 
tudomány... paródiáját.                                                         
A Titkok könyvében gyakran említett lengyel és más 
nemzetiségű nem hivatásos gyógyítókkal kapcsolatban isi
volt azóta cikk a sajtóban (3). Kár, hogy szerzője a lengyel 
eredetitől eltérve némileg módosította (csökkentette...) a 
“csodadoktorok" által helyesen diagnosztizált betegek 
arányát; nagyobb baj, hogy nem ismertette a lengyel sajtó-
ban ezután kibontakozó vitát, amelyből korántsem a varsói!
egészségügyi minisztérium került ki győztesen (4). A szerzői
nem vette figyelembe – és így a magyar olvasókkal sémi
közölte – hogy a C. Harris gyógyításait vizsgáló pártatlan 
bizottság megállapításaiból kiderült: a gyógyítónál járt 
betegek 82%-a utólag sikeresnek tartja a kúrát. Ezek a
vizsgálatok azt is megcáfolták, ami nagy érv szokott lenni 
a különféle egészségügyi hivatalnokoknak: hogy a “csoda-
doktorokhoz" forduló betegek lemondanak a hagyományos
gyógykezelésről és ezért állapotuk rosszabbodik – nos, 
Harris pácienseinek 96,2%-a továbbra is járt régi orvosához.
(Polityka, Varsó, 1986.31. szám).                                          
Ami a lengyel egészségügyi minisztérium számára egy
orvoscsoport által elvégzett vizsgálatokat illeti, azokról
kiderült, hogy durva hamisításon alapulnak: a “kutatók"
nem igazi gyógyítókat és azok pácienseit kérdezték meg,
hanem véletlenszerűen összeszedett, a gyógyítással kapcso-
latban sem álló személyeket! így összes eredményük hamis, 
és ezt a lengyel központi sajtóban hitelt érdemlő módon
bebizonyították. Az egészségügyi hivatalnokok, akik admi-
nisztrativ úton akarták rákényszeríteni a betegeket arra,
hogy kizárólag a hagyományos gyógymódokra hagyatkozza-
nak, csúfos vereséget szenvedtek ismét. (Polityka, 1986. 32.J
158                                                                                    
szám.) Ennyit előszóként, és most térjünk rá az újabb
témára.
JÓSOK ÉS JÓSLATOK
Már a Titkok könyvében is utaltunk rá, hogy a parapszicho-
lógia – bár ma a hivatalos tudomány a legtöbb helyen
még nem fogadja el kisszámú valós eredményét sem –
jövőben egészen más, jelentősebb helyet fog elfoglalni a
tudományok között. Ami ma legtöbbünk számára csupán
érdekesség, különös hír egy-egy kísérletről vagy “rendkívü-
li" tulajdonságokkal felruházott emberek képességeiről,
cselekedeteiről – az a (közeli?) jövőben a legegzaktabb
tudományos módszerekkel mérhető és magyarázható dolgok
láncolata lesz. Ami ma a tudomány perifériáin történik, az
valaha éppoly normális és érthető lesz, mint ma az elektro-
mos áram vagy a DNS kettős spiráljának a mibenléte. Ami
ma nemegyszer TV-show műsorok és délutáni hírlapok
szintjén jelenik meg előttünk, mint “mutatvány" vagy
érthetetlen furcsaság – talán gyakorlatilag is használható
és főleg ismert, elismert dolog lesz.
Lesz...? Esetleg itt-ott már ma is használható? Sőt,
régebben is használták? A Titkok könyvében említettem
Kelé János nevét; ez a férfi a bűnüldözés terén parapszicho-
lógiái tulajdonságok révén volt hasznára a társadalomnak.
De annak idején hasonló képességekkel felruházott embe-
rek ügyködtek más európai országokban is. Ma pedig... nos,
hát igen. Sokfelé tevékenykednek ilyen emberek. Hollandiá-
ban például Péter Hurkos meglepő dolgokra képes. Egy kis
baleset során fejsérülés érte; míg annak előtte semmivel
sem tűnt ki, azután viszont annál inkább. Elég volt megérin-
tenie valakit, és máris rengeteget tudott meg róla. Bűnügyi
karrierje akkor kezdődött, amikor Hollandiában a rendőr-
ség az ő segítségével talált meg egy eltűnt kislányt. Később
– amikor a Westminster apátságból eltűnt egy koronaékszer
– Hurkos “megsejtette", hogyan juthatnak nyomára és
sikerrel is járt.
159

Több ízben nyomra vezette a hatóságokat, ha eltűnt
repülőgépek után kutattak. Egy esetben például a szeren-
esetlenül járt repülőgép egyik pilótájának ruhadarabját
vette kezébe, majd térképet kért. Kijelentette: a gép letért 
a kijelölt útvonalról, felrobbant, itt és itt hevernek a
roncsok. Azt is közölte, hány halottat találnak a gép
törzsében és hányat azon kívül. Természetesen tisztában 
vagyok vele, hogy mindez rendkívül misztikusan hangzik 
a mi felvilágosult elménk számára, de a tények azok
tények. Ne vigyük a dolgot a miszticizmus felé – nyilván 
van mindennek szigorúan természettudományos magyaráza- 
ta, amit majd fellelnek a tudósok. Nem kétséges, hogy 
Hurkos és a hozzá hasonló emberek képességeinek is van 
racionális magyarázata. Hurkos már sok hasonló sikert tud 
maga mögött, ám ő sem titkolja, hogy ez a “módszer" (ha 
ugyan annak lehet nevezni) nem alkalmazható száz százaié- 
kos biztonsággal. Szokott tévedni, olykor nem tud pontos 
információkat adni. Az is bajt jelent, hogy a külvilágból 
– számára érthetetlen módon – rengeteg információ érke- 
zik tudatába, amikkel nem tud mit kezdeni, amelyek 
tulajdonképpen nem neki, hanem például az eltűntek hozzá- 
tartozóinak jelentenének értékes adatokat.                           
Hurkos szívesen aláveti magát a tudósok vizsgálatának, 
tesztjeinek. Nem árt megjegyezni, hogy ez a képesség nem 
kényelmes dolog, hisz állandóan “kiséri" a férfit, s ez
bizony fárasztó. Olyan, mint egy rokkantság, amitől Hurkos 
néha szívesen megszabadulna már. Mivel a fejsérülése óta 
nem képes más, egyszerű feladatokra, köznapi munkákra 
koncentrálni, hát parapszichológiái bemutatókat tart pénz- 
ért, ebből él. “Mindenki azt csinálja, amihez ért", állítja.     
Már több ilyen elhunyt “jós" agyát felboncolták; az 
orvosok valami különlegeset reméltek találni. De ahogy az 
Einstein agyával kapcsolatos vizsgálat során (amit a Mont- 
reál Neurological Institute-bcn végeztek el) sem találtak 
semmit, úgy a híres parapszichológiái képességek birtokosai- 
nak agya sem különbözik az egyszerű emberek agyától, 
Legalábbis a ma rendelkezésünkre álló eszközök sem mutat- 
nak ki semmiféle eltérést.                                                     
Péter Hurkos és a hozzá hasonlók nem irigylésreméltó 
emberek; a sors iróniája talán, hogy míg mások sorsába
 160                                                                  
jelentősen beavatkozhatnak és arról adott esetben rengete-
get tudnak – a saját ügyeiket és jövőjüket tekintve sötét-
ben tapogatóznak. Ez gyakran a legerősebb érve az ellentá-
bornak, azoknak, akik eleve nem hisznek az ilyen jelensé-
gekben. Anti-parapszichológiai cikkekben gyakran olvashat-
juk a gúnyos megjegyzést: X állítólag megjósolta ezt-azt,
közben nem is sejtette, hogy másnap (egy hét, egy hónap
stb múlva) ez és ez történik vele magával. Ergo: prekognició
nem is létezik...
Tudjuk: a Reagan elnök elleni tavaszi merényletet
előző év karácsony estéjén a kanadai televízióban fellépő
jósnő napra pontosan előre jelezte. Hasonló meglepő esetek
szinte évente előfordulnak. A Rómában élő holland jós,
Van Wood minden év karácsonyán jóslatot ad a következő
naptári évre. E jóslatok témáikat és földrajzi kiterjedtségü-
ket tekintve igen széles körűek, ezeket nemegyszer egyes
szocialista országok sajtója is közli. Van Wood jóslatairól
különben szó lesz még e fejezetben.
Számos olyan esetről tudunk, amikor egyesek a parapszi-
chológiái képességeket a régészetben hasznosították. J. Goodman – aki valaha egy olajkutató tudományos társaság
vezetője volt, majd jól felkészült régészként végzett saját
kutatásokat – egy Áron Abrahamson nevű parapszicholó-
giái képességű egyén segítségével fedezett fel Flagstaff
mellett történelem előtti emberi településeket; bizonyítéko-
kat szerzett arra is, hogy azokon a területeken emberek
már 100 ezer évvel ezelőtt is éltek, ami halomra döntötte
régésztársai erre vonatkozó korábbi elméleteit. (5)
De már jóval korábban, a század elején egy angol
régész, Frcderick Blight Bond szintén egy “jós", John
Bartlett segítségét kérte, amikor Glastonbury apátságának
romjait vizsgálta.
Az is érdekes felfedezés, hogy ha valaki szinte állandó-
an gondol valamilyen problémára, előfordulhat, hogy a
megoldásra... álmában jön rá. Ez a “profetikus álom" talán
egészen egyszerűen megmagyarázható lesz, ha majd jóval
többet tudunk az emberi agy működéséről. Könnyen elkép-
zelhető például, hogy az agy a neki napközben feladott
“leckével" akkor is foglalkozik, amikor az agy gazdája
161

pihen. Mindenesetre a tudománytörténet ismer ilyen esete-
ket. August Kekulé álmában pillantotta meg a benzolgyűrű
alakját (a CH képletű vegyületben a szénatomok gyűrű-
ként kapcsolódnak össze); Bautinge doktor szintén álmában 
értette meg az inzulin képletét és azt, hogy annak a
cukorbaj gyógyításában vehetik majd hasznát.                     
Visszatérve a tudatos jósokhoz, a helyzet hasonló, mint 
a nem hagyományos gyógymódokat alkalmazó healer-ek
esetében. A rendkívüli képességek makacs tagadói könnyen
rámondják, hogy X. vagy Y. gyógyító valójában csak
kuruzsló; ám az nem jut eszükbe, hogy ha ezek az emberek
nem tudnának gyógyítani, már régen eltűntek volna a
színről. Márpedig a gyógyítók és jósok gyakran évtizedekig
tevékenykednek ugyanott, kiterjedt ügyfélhálózatuk van.
Ha a gyógyító betegei belehalnának a kezelésbe, ha a jós a 
klienseinek csupa be nem következő ostobaságot jósolna –
nem lennének ügyfelei. Kétségtelen, hogy akadnak szélhá-
mosok is, de nem süthetjük rá ezt a bélyeget minden
gyógyítóra, minden jósra. A nevezetesebbek – mint a már
említett Van Wood vagy Madame Soleil Párizsban – évtize-
dek  óta  tevékenykednek és nem szégyellik, hogy nem 
minden jóslatuk válik be.                                                     
Vajon csak véletlenül hibázott rá a dologra az a bizo- 
nyos, Új-Angliában élő William Denton, aki 1866-ban 
állítólag telepatikus úton “kapcsolatba lépett más bolygók 
lakóival" majd könyveket írt az így szerzett tudásról? 
Nem csupán ama bizonyos idegen bolygók fizikai körűlmé- 
nyeit írta le részletesen, de azt is megemlítette, hogy az 
idegen lények a legkönnyebb fémből, az alumíniumból 
épített csészealj-alakú űrhajókon közlekednek.                     
A legismertebb olasz jósnő jelenleg a 67 éves Germana 
Grosso. Prckognitiv  (előrelátó) képességeit – állítja – 
idegen lényekkel fenntartott kapcsolatainak köszönheti...
(Nem kell minden állítást szó szerint venni.) A legismer-
tebb jóslata annak idején... Kennedy elnök figyelmeztetése
volt. Mint a sajtó is megírta (6), Grosso asszony 1963-ban
július 17-én levélben figyelmeztette az elnököt, hogy me- 
rénylet készül ellene. A levélre a torinói amerikai konzulá-
tustól kapott választ, ebből viszont kiérezhető volt, hogy a
162
figyelmeztetést az amerikai hatóságok nem vették komo-
lyan. Grosso asszony hiába kérte ismét Kenncdyt, erősítse
meg testőrségét és legyen óvatosabb a következő hónapok-
ban... 1963. november 22-én, mint tudjuk, Kennedy merény-
let áldozata lett. Hogy Grosso asszony valóban előre látta
ezt vagy csak homályos “előérzete" volt, nem tudjuk.
Tcd Owensről rengeteg könyvet írtak, olyan híres jós-
nak tartják. Ezek után talán nem meglepő, hogy tehetségét
ő is az UFO-kon közlekedő idegeneknek tulajdonítja. A jós
a prekognitív eseteken kívül olyan “varázslatokra" is
vállalkozik, mint az... esőcsinálás.
1976 augusztusában Londonban rendezték a parapszi-
chológusok soron következő nemzetközi konferenciáját. A
már ismert Owenst azért hívták meg, mert Angliában
rendkívüli szárazság volt; hasonlót ötszáz éve nem tapasz-
taltak a szigetországban. A háztartások vízfogyasztását az
egyharmadára korlátozták, több vidéken a vizet már tartály-
kocsikkal szállították a házakhoz. Felkérték Owenst, vessen
véget a szárazságnak és miközben a meteorológusok tovább-
ra is szárazságot jósoltak, pár nappal később akkora esőzé-
sek kezdődtek, hogy sokfelé most meg árvíz pusztított. (7)
De nem ez a lényeg, mert hisz – sejtjük, ugye? – az
esőt más is okozhatta, például egy időjárásváltozás, akkor
is, ha azt a meteorológusok nem látták előre (ez utóbbiak
tévedéseinek nap mint nap tanúi lehetünk...). Sokkal érdeke-
sebbek Owens más természetű jóslatai. 1971 januárjában
közölte: Nixon elnökkel hamarosan “valami rendkívüli
dolog fog történni" és ebből kifolyólag “vagy maga mond
le hivataláról vagy eltávolítják onnan". Ne feledjük, annak
előtte még soha egyetlen amerikai elnök sem mondott le
önként, ilyesmit elképzelni sem lehetett... Mint tudjuk, a
meglehetősen valószínűtlenül hangzó jóslat bekövetkezett,
Nixon a Watergate-botrányban játszott szerepe miatt kény-
telen volt lemondani. Owens 1972-ben, 18 nappal George
Wallace szenátor tragikus halála előtt a sajtó hasábjain
megjósolta: “George Wallace-t meggyilkolják. Le fogják
lőni." (8)
Más kérdés, hogy Owens szolgálatait két olyan komoly
intézmény  is  igénybe  vette,  mint  a CIA és a NASA.
163

Amikor erre fény derült, a kémszervezet és az űrhajózást
hivatal azzal védekezett, hogy ők Owenst úgymond “nem
vették komolyan"... Márpedig azt hiszem, aki Amerikában
valakit alkalmaz, meghatározott feladatot végeztet vele és
ezért fizet is neki, valamilyen formában mégiscsak komo-
lyan  veszi  az  illetőt.  A  NASA-nál különben villámok
“keltésével", előhívásával, tehát meteorológiai jellegű tévé-
kenységgel foglalkozott Owens, a CIA-nél katonai gyakor-
latok alatt végzett, közelebbről meg nem határozott pszicho-
lógiai kísérleteket bíztak rá.
Számtalanszor próbálták a prekogniciót valamilyen
módon mérni, tudományosan felfogni, magyarázni... William
Cox mérnök a durhami Parapszichológiái Intézetben e
célból egy mechanikus szerkezetet is épített. Ebben 1200
fémgolyó esik le 16, felerészben vörös, felerészben zöld
vájatba. Nagyszámú próbálkozás esetén természetesen meg-
közelítőleg ugyanannyi golyó esik véletlenszerűen a vörös,
mint a zöld vajatokba. Ám ha egy jóst hívnak a géphez és
az illető közli, hogy most például a zöld vájatokba jóval
több golyó fog esni – akkor általában a zöld vajatokba
gyűlő golyók száma meghaladja a statisztikailag várható
mennyiséget. És itt a jóslás már át is lépett a parapszicholó-
gia egy másik területére: ezt a jelenséget ugyanis telckiné-
zisnek hívják, magyarul: a szerkezethez ültetett (de annak
működésével persze semmilyen kapcsolatban sem álló) sze-
mély valamilyen, a mai tudomány által még ismeretlen
módon hatást gyakorolhat a golyókra és azok mintegy
“engedelmeskedve akaratának", a kívánt vajatokba hulla-
nak. Legalábbis erre vallanak az efféle kísérletek.
Dr. I. Maxwell-lel, a lelkiismeretességéről ismert tudós-
sal történt a következő eset. Egy magát jósnak nevező
személlyel folytatott kísérleteket, bár nem nagyon hitt az
egész dologban, és kezdetben maga sem vette túl komolyan.
Ám egyszer történt valami, ami véleményének megváltozta-
tására késztette. A jósnak “víziója" támadt, vagyis “látott"
egy eseményt, amely nem abban az időben, hanem a
jövőben történt: nagy tengeren úszik egy jókora gőzhajó,
zászlaja vízszintesen csíkozott, háromszínű: fekete-fehér-
vörös, a taton a neve: Leutschland. A hajót hirtelen fehér
164
gőz lepi el, a tengerészek és az utasok a fedélzeten futkos-
nak, a hajó elsüllyed... Maxwell a következő napokban sok
embert értesített erről, csupáncsak azért, hátha közülük
valaki megfejti, mit is jelenthet a dolog? Aztán egy héttel
később megírták az újságok, hogy a Deutschland nevű
német gőzhajó kazánja a nyílt tengeren felrobbant és a
hajó elsüllyedt. Mint látjuk, a nyelvileg képzetlen és felte-
hetően nem túlságosan művelt jós egy betű híján pontos
képet festett egy, a jövőben bekövetkező eseményről! (9)
Egy holland hivatalnoknő 1937. november 27-én álmot
látott. (A jóslatok gyakran következnek be alvás közben,
ez már szinte mindnyájunkkal előfordult, innen erednek a
“megálmodtam, hogy..." és “Álmomban már átéltem'" stb.
fordulataink.) A hölgy azt álmodta, hogy Bernát holland
herceg, Julianna trónörökösnő férje egy vasúti híd alatt
autójával egy teherautónak ütközik... Az illető az álomról
azonnal értesített másokat is, maga pedig azt írásban
feljegyezte. Két nappal később, november 29-én pontosan a
“megálmodott" körülmények között a herceg Weesp község
területén a vasúti átjáró alatt ütközött össze egy másik
járművel és súlyos sérülésekkel szállították kórházba.
Néha a magyar sajtóban is felbukkannak ezekhez hason-
ló, külföldről átvett hírek. Igaz, ezek kivétel nélkül szinte
csak sikertelen jóslatokról, könnyen kigúnyolható megtör-
tént vagy csak állítólag megtörtént esetekről szólnak. (10)
Ám a magyar (szak-) irodalomban idestova már száz évvel
ezelőtt megírta valaki, hogy egyes emberek “delejes álom-
ban" (hipnózisban) előre látják majd a jövőt. Amit persze
a mai (!) cikkíró szinte kinevet. (11) Az említett szakíró
különben Dr. Katona Géza volt; “Próbajárulat a mágnes-
álom elméletének fejtegetéséhez" c. könyve 1840-ben jelent
meg az Athenaeum Kiadónál. Egy ismeretlen újságíró
1844-ben megjósolta a Regélő – Pesti Divatlap című folyó-
iratban, hogy egykor a jövőben Széchenyi István szobra az
első dunai kőhíd pesti hídfőjénél fog állani (Lánchíd).
És azt tudjuk-e, hogy a teljesen másféle tevékenységéről
ismert Táncsics Mihály a múlt század hatvanas éveiben
már a környezetszennyezésről, az idegenforgalomról és az
aktív pihenésről irt?
165

Persze nagy hibát követnénk el, ha mindezt a sok;
dolgot eleve és egyszerűen, megfellebbezhetetlenül a jóslás
esetei közé sorolnánk. A régi emberek vágyai szárnyakat
kaptak, elképzeltek sok jó és hasznos dolgot, amelyek
közül nem egy megvalósult (éppen azért, mert jó és hasznos,
tehát modern korunkban szükség lett rá). Ahogyan a mai
írók is elképzelik fantasztikus regényeikben a jövőt és
nyilván nemegyszer ráhibáznak valaha majd megvalósuló
találmányokra.
Ha már irodalomról esett szó, lépjünk tovább. Előfor- 
dúlt már, hogy neves és kevésbé neves szerzők véletlenül
(?) meglepően pontos dolgokat mondtak meg előre, vagyis
jósoltak a jövő egy kis részletéről. Swift, Verne, Wells és
mások nevét szokták ilyenkor emlegetni. De most lássunk 
egy szinte teljesen elfeledett... magyar példát.
Barsi Ödön (1904-1963) a háború előtt íróként, újságíró- 
ként  tevékenykedett,  vonzódott az  űrkutatáshoz, egyik 
alapítója   volt  a  magyar  Űrhajózási  Társaságnak, kora 
neves íróival és tudósaival barátkozott. A háború után a
rádió dramaturgjaként tevékenykedett.                                
Nos, Barsinak két olyan regénye is van, amelyek szöget 
üthetnek  az ember  fejébe. Az első címe: “Az űrhajó"
1944-ben jelent meg. (12) A közepes terjedelmű könyv egy 
korabeli fantasztikus regény; némelyik részletén ma már 
csak mosolygunk. Például azon, hogy a magyar űrhajósok 
magyar gyártmányú hajóval mennek el a Marsra és ott 
különböző kalandokba bonyolódnak, majd önfeláldozóan 
védelmezik meg a Földet a Mars kegyetlen diktátora ellené-
ben... Ám a cselekménynek akad számunkra érdekesebb 
része is. A budai Vérmezőről indított szerkezet utasai, 
köztük az apáca-szendeségű színésznő (!) ablakokkal ellá- 
tott űrhajóján van “gumival szigetelt kettős ajtó", vagyis 
zsilip is. A Marson házak, páfrányok papagájok, de értel- 
mes lények is vannak, amelyek többek között földalatti 
vasúton, lifteken közlekednek gigantikus hangyaboly-váro-
saikban. A nagy páncélos hangyákat rabszolgasorsban tartó
emberszerű lények igen kényelmesen élnek; fürdőszobáik
pontosan olyanok, mint egy hasonló helyiség Közép-Európá-
ban, még fürdősó is van! Azon már nem is lepődünk meg, 
166                                                                                     
hogy a Mars lakói magyarul tanulnak és olykor, ha akar-
ják, láthatatlanná tehetik magukat...
Viszont Barsi leírja néhány általa elképzelt fegyverüket.
Főleg a legpusztítóbbat: az urani t-bombát. Valaha, a kezdet
kezdetén az atombomba alapanyaga az uránium volt. Barsi
a maga korában nyilván igen hatásos módon írja le az
uranit-bomba bevetésének hatását: a robbanás szélviharhoz
hasonló lökéshullámokat kelt, a detonáció körzetében ezrek
semmisülnek meg azonnal, percek alatt virágzó városok
dőlnek a porba, felforr a tengerek vize. Barsi állítja: az
uranit hatására minden szerves és szervetlen élet megsemmi-
sül. No és... a bomba felrobbanásakor gomba alakú felhő
emelkedik fel.
A regény 1944 márciusában, feltehetően a március 19-i
német megszállás előtt jelent meg. Az akkori kiadói viszo-
nyokat figyelembe véve, Barsi a könyvet az előző évben
írhatta meg. Nos, a földön az első atomrobbanást 1945.
március 16-án hajtották végre az amerikai Új-Mexikó
állam területén, miután 1939-től a leghíresebb tudósok
(Bohr, Oppenheimer, Fermi, Seaborg stb.) részvételével
kísérleteztek egy új, minden addiginál pusztítóbb fegyver-
rel. Akadt tehát Magyarországon egy író, aki másfél-két
évvel a világ első atomrobbantása előtt már azt a részletkér-
dést is tudta, hogy az addig soha nem látott fegyver a sok
ezer lehetséges felhő-alakzat közül melyiket fogja demonst-
rálni...! Prekognició?
Szatmári Jenő István újságíró Barsiról írott cikkében
azt sugallja, hogy a szerző esetleg kapcsolatban állhatott a
nyugati titkosszolgálatokkal, vagy akkor az atombomba
előállításában segédkező szép számú magyar származású
tudósgárdával, akik így akarták figyelmeztetni a magyar
társadalmat, mit kockáztat, ha továbbra is kitart Hitler
mellett. De ez aligha valószínű. (13) A felhő gomba-alakját
különben előre az amerikai tudósok sem sejthették.
Barsi másik könyve sem mentes az efféle rejtélyektől.
A Vihar London felett a fülszöveg szerint még a német
megszállás alatt íródott, de már 1945-ben jelent meg. Ez
egy kalandregény; a brit titkosszolgálat veszi fel a harcot
Hitler csodafegyverével. Barsi itt az atombomba szót hasz-
167

nálja és a közeljövőről szólva egyik hőse közli: hamarosan
a tengeralattjárókat is ellátják velük, de ettől függetlenül
az új fegyverrel majd “Európából is lehet Amerikát bom-
bázni". Szól a nehézvízről és a négylépcsős interkontinentá-
lis rakétáról, amikről itt és akkor senki sem tudhatott. A
kép tagadhatatlanul rejtélyes: a lebombázott Budapest egyik
pincéjében ül egy ember és gyertyafény mellett könyvet ír
olyan dolgokról, amikről akkor és ott csak a mesebeli
távolbalátó jósnak lehetett tudomása... (14)
Bizonyos szempontból hasonló eset fordult elő a háború
idején Amerikában is. 1944 márciusában Cleve Cartmill
sci-fi író atomháborúról szóló írását közölte egy ismert
fantasztikus folyóirat (az írás magyarul a Galaktika 1985.
évi 2. számában olvasható, címe: Sürgős küldetés). Nem
bizonyítható itt sem az “előrelátás" vagy tudatos jóslás
ténye, mindazonáltal elgondolkoztatóak az egybeesések.
Van még egy más természetű magyar példa is. Dr.
Lányi József nagyváradi püspök Ferenc Ferdinánd trónörö-
kös udvari lelkésze és gyermekeinek nevelője volt. A
következő esetre tanúk is voltak, azonkívül sok, nemzetkö-
zileg ismert – bár főleg sajnos okkult – szakkönyvben is
leírták.
A pap 1914. június 28-án hajnali négy óra tájban
pontosan “megálmodta" (bár saját elmondása szerint ez
nem álom, inkább egy transz-szerű állapot volt) a szarajevói
merényletet összes kisérő körülményeivel együtt, majd azt
hajnali fél ötkor le is írta és másoknak is elmondta. Mint
tudjuk, a merényletre többszáz kilométerrel távolabb, az-
nap délelőtt fél tizenegy tájban került sor. A szakirodalom
– igaz, legtöbbször “okkultizmus" vagy telepátia címsza-
vak alatt –- nagyon sok hasonló esetet sorol fel. (15)
LEONARDO
Leonardo da Vinci, a neves reneszánszkori művész régóta
izgatja az emberek fantáziáját. Amiről most szó lesz, az
alig érinti Leonardo művészi tevékenységét; életének van
egy ennél sokkal izgalmasabb (ha nem is olyan értékes)
168                                                                                       
mozzanata. Leonardo életének nagy rejtélye hatalmas kérdő-
jel a számunkra ma is.
Élete távirati stílusban: 1452-ben született Firenze köze-
lében mint törvénytelen gyermek. 20 évesen már tagja a
festők egyik korabeli és ottani érdekcsoportjának, egy
ismert művész, Andrea del Verocchio műhelyében dolgo-
zott. A festészet mellett sok egyébbel foglalkozott, hosszú
életében volt szobrász, hadmérnök, műszaki tervező stb.
Autodidakta térképész, lantzenész, vízműépítő. Rendkívül
békés ember, még a madarakat is felvásárolja a piacon
csak azért, hogy kalitkáikból szabadon engedhesse őket;
ugyanakkor hihetetlenül vonzódik a gyilkoló eszközökhöz,
sok ilyent tervez maga is. Minden valószínűség szerint
homoszexuális vonzódású, bár állítólag nőkkel is voltak
szexuális kapcsolatai.
Külseje impozáns, művészete lenyűgöző, életútja bukta-
tókkal teli, végül Franciaországban viszonylagos jómódban
és alkotás közben éri a halál 1519-ben. Életének legtöbb
eseményét számtalan könyvben olvashatjuk magyarul is
(16).
Ami minket most ebből a hatalmas életműből érdekel,
az Leonardo feltételezett prekognitív képességeihez fűző-
dik. Azt állítjuk ugyanis, hogy ő ilyen tulajdonságokkal
rendelkezett, őszintén szólva az lenne a legegyszerűbb,, ha
fantasztikus regényt írnánk egy jövendőből visszatért és
ittrekedt időutasról, akit a maga korában Leonardo da
Vincinek hívtak- (Erre céloztam is Időtörés c. regényem-
ben.) Ám ez á “módszer" csak a science-f iction keretein
belül alkalmazható, azon kívül aligha. De aki végigolvassa
a következő néhány oldalt, óhatatlanul valami ilyesmire
fog gondolni. Vagy rendkívüli jóstehetség vagy időutas
volt Leonardo – eseteg valami más? Genetikai csoda,
szuperember? Lehetséges-e, hogy egyetlen emberben ekkora
tehetség gyűljön össze és azok mind a szellemi és gyakorlati
tevékenység és alkotás legkülönbözőbb, olykor egymástól
igen távol cső területéről származzanak? Lehetséges-e, hogy
egy ember oly sok száz évvel megelőzte korát, és egymaga
annyi dolgot fedezzen fel, mint száz másik? És ha ez
utóbbi lenne a válasz, akkor más korokban miért nem
születtek hasonló egyéniségek?
169

És egy másik, talán még ezeknél is izgalmasabb kérdési
honnan érkezhettek Leonardo agyába azok az impulzusok,
gondolatok, amelyek gyakran egy, az ő korában még nyo-
mokban sem létező világra vonatkoztak?                             
De lássuk, mivel is foglalkozott ez az ember.                  
1. Festő volt (ezt nem kell példákkal alátámaszta-
nunk).                                                                     
2.     Szobrász (erre is van elég bizonyíték).                     
3.     Felfedezi a mechanika általános törvényeit.           
4. Megfejti az Arno-völgy üledékes kövületeinek tör-
ténetét.                                                                   
5.      Elvégzi a kor ismertebb fizikai kísérleteit, tanulmá-
nyozza a fizika elveit.
6.     Színházi díszletterveket készít.                                
7.     Színészek számára jelmezeket tervez.                      
8.     Olyan emelőszerkezetet talál fel, amely az összesű- 
rített levegő nyomása elvén működik.
9.      Feltalál egy reszelővágó gépet; a bonyolult gépezet
fogaskerék-áttétellel és csavarorsóval működik, és
ha elkészül a prototípus, az önműködően készítette
volna a reszelőket, akár egy robot.
10.    Feltalálta a laposacél megnyújtásához (amelyre az
ágyúgyártásban is szükség volt) szükséges újfajta,
vízierő-meghajtású hengerművet.
11.    Feltalálja a posztó vágó gépet,
12.   ... a tűcsíszóló gépet,
13.    ... a desztilláló szerkezetet,
14.   ... a forgatható tetejű szélmalmot,
15.   ... a nyomdagépet,
16.   ... a hajólékelő szerkezetet, amelyet kezelője búvár-
harangból működtethet,
17.    ... a keszonkamrát,
18.    ...  a láncmeghajtást  (amit ma többek között a
kerékpároknál alkalmaznak),
19.    ... az arányos és parabolikus körzőket,
20.    ... a lépésmérő szerkezetet,
21.    ... a log-ot, a hajók sebességmérő berendezését,
22.    ... az ajtózáró rugót,
170
23.    ... a kúpcsavart,
24.    ... a Cardan-tengelyt (amit ezért inkább Leonardo-
tengelynek kellene neveznünk),
25.    ... a spirális szíjáttételt,
26.    ... a centripetális szivattyút,
27.    ... a hidraulikus sajtót,
28.    ... a lőfegyverek csövébe belül vésett menetet,
29. ....a bányásztalicskát,
20.   ... a csapágyas kereket,
31.    ... a sínen járó árokásó gépet,
32.    ... a fémfúrót,
33.    ... a torpedót,
34.    ... a fogaskerekes bolygórendszert,
35.    ... a hengernyílás-csíszolót,
36.    ... a függőleges repülésre szolgáló légcsavart (ma a
helikopterekben alkalmazzák),
37.    ... a négyzetalakú ejtőernyőt,
38.    ... a csapkodó szárnyú repülőgépet,
39.    ... a békaember-uszonyokat,
40.    ... a hajót meghajtó lapátkercket,
41.    ... a bőr búvárruhát be- és kilélegző csővel.
42.    Tervezett haditechnikai gyújtószcrkczctckct.
43.    Tervezett lőporral és “srapnell-anyagokkal" telera-
kott robbantó hajókat,
44.    ... kettösfenekű (“elsüllyeszthetetlen") hajókat,
45.    ... tűzvető hadigépet,
46.    ... a törökök számára az Aranyszarv-öblöt átívelő
hatalmas hidat,
47.    ... alagutat abból a célból, hogy egy folyó vízét a
hegy alatt átvezessék,
48.    ...  olyasmit,  amit  mi a huszadik század végén
valósítottunk meg: a nagyvárosok köré telepített
“alvóvárosok" rendszerét, ahol nincs zsúfoltság,
nincs tömeg,
49.    ... újfajta ostromlétrákat,
50.    ... harci célokra alkalmazható szélkerekeket,
51.    ... mocsarak lecsapolását,
52.    ... folyamszabályozást,
53.    ... városépítést,
171

■''
54.    - önműködő ajtót,                                                    
55.    “.ébresztőórát,                                                          
56.    ~ nehéz oszlopokat felállító szerkezeteket,
57.    ... kötélverő gépet, amely többször tíz ember mun-
káját elvégzi,
58.    ... olyan lámpát, amelyből egy vízzel töltött üveg-
hengeren át jön ki az erősebb fény (ez is csak a
XX. században valósult meg),
59.    ... fűtőberendezést,
60.    ... modern konyhát,
61.    ... modern kandallót,
62.    ... konyhai nyársakat, amelyeket a tűzhelytől fel-
forrósodott levegő forgat,
63.    ~ árnyékszéket, amelynek ablaka egyben forgó
szellőztető berendezés is,
64.   .“ kéményt újszerű szellőzőnyílás-megoldással,
65.    ... épületekhez egyszerű kettőslépcsőket és kettős
csigalépcsőket,
66.    ~ épületek olyan hosszú szabadonfüggő szerkezeti
elemeit, amelyeket csak századunkban, a vasbeton
felfedezésével lehetett megvalósítani,
67.    ... bordélyházat három különálló be- és kijárattal,
hogy a látogatók egymással ne találkozhassanak,
68.    ~. gigantikus színházat, amely más napszakokban
templomként lenne hasznosítható,
69.    ... hegy-méretű óriásmauzóleumot, ennek mélyében .
egy-egy sírkamra hossza több, mint 500 méter lett
volna,
70.    ... szimbolikus játékszereket,
71.    ... olyan istállót, valóságos háziállat-palotát, amely-
nek lefolyócsöveit a padló alatt vezeti, a szénát
pedig felülről egy gépezet juttatja az állatok elé,
72.    ... az előregyártott házakat, megtervezte az egyfor-
ma elemekből gazdaságosan, “telepszerűen" építhe-
tő módot,
73.    ... a latin betűtípus legsikeresebb változatát. (Így
vagy úgy, ö tervezte meg ezeket a betűket is,
amelyeket  most  önök  e  könyv lapjain látnak,
olvasnak.)
172
74.    ... a jövő fegyvereit: az öt, tíz, tizenkét csövű,
orgonaszerű golyóvetőket,
75.    ... a  rakéták kis szárnyait, mert tudta, hogy a
röppályát stabilizálni kell,
76.    ... a kétsávos utat,
77.    ... a magas- és mélyutakat,
78.    ... az ún. poligonális (sokszögű) várvédőbástyákat,
79.    ...  olyan  szerkezeteket,  amelyekkel  a  várvédők
megakadályozhatták, hogy az ostromlók létráikat
a falakhoz támasszák,
80.    ... korabeli srapnell-lövcdéket; golyókkal teli bőrzsá-
kot, amely a kilövésnél szétreped és belőle a golyók
szerteszét repülnek,
81.    ... homorú tükröket gyártó gépet,
82.    ... turbinakereket, amelynek elve pontosan megegye-
zik a maival,
83.    ... egyszemélyes tengeralattjárót vízicsaták eszkö-
zéül,
84.    ... vízi mentőmellényt,
85.    ... anatómiai csontfűrészt,
86.    ... izzasztókamrás (szaunás) fürdőszobát,
87.    ... zsiliprendszert,
88.    ~ bombavető mozsárágyút,
89.    ... gyújtóbombát,
90.    ... fogaskerék-áttételes, kézierővel hajtott páncélko-
csit, amit megfigyelőtoronnyal is ellátott,
91.    ... “sarlós harckocsit", amit lovak vontattak, tenge-
lyei egyben az ellenséget kaszaboló éles kaszákat
forgattak,
92.    ... az ágyúkkal ellátott sebesen mozgó harckocsikat.
93.    Foglalkozott az emberi test működésével. Elsőként
jött rá az érelmeszesedés tüneteire.
94.    Száz évvel Harvey előtt megértette a vérkeringés
létezését.
95.    Megértette a szívbillentyűk működését.
96.    Tanulmányozza a parabolatükör által visszavert
fényt.
97.    Szemüvegeket tervez.
98.    Elvileg feltalálja a távcsövet; “olyan szemüveget
173

kell készíteni, amelyen át a Holdat nagyobbnak
látjuk".
99.    Állítja, hogy a levegőben repülő lövedéknek áram-
vonalasnak kell lennie, tehát tud a légellenállásról
és a súrlódásról.
100.  Nagyon finom és áttekinthető térképre rajzolja
Firenzét és tartományait. Olyan ez, mint egy légi-
térkép.
101.  Állatokat preparál tudományos célból.
102.  Teljesen furcsán (és persze a történelemben első-
ként) rajzolta meg az emberi test belsejét, akárha
Röntgen-készülékkel nézne át rajta.
103.  Korát és annak tudósait messze megelőzve írt a
gőzerő felhasználásáról. Tervezett gözágyút irány-
zóval.
104.  Szépíró   is  volt.  Művei   között  gyermekmeséket,
tréfákat, aforizmákat, rejtvényeket találunk csoda-
szép és igen tömör olasz nyelven.
105.  Szakíró is volt: tudományos értekezéseket, tanulmá-
nyokat  irt,  többek  között  a festészetről,  a  víz
mozgásáról.
106.  Kutató: a festészet kapcsán folytatott vizsgálódá-
sokat a fény-árnyék, a színek, a perspektíva, vala-
mint az állatok, növények és emberek (anatómia)
terén.
107.  Filozófusként munkáiban a világot állandóan moz-
gásban levőnek látja... Humanista elveket vall.
108.  Turista. Feltehetően a történelem során ő volt az
első ember, akit turistának vagy hegymászónak
nevezhetünk, ugyanis minden egyéb cél nélkül mász-
ta meg a francia Alpok egyik hegyét, átlépve az
örök hó határát.
Mindezeken kívül okvetlenül meg kell említeni, hogy
ismerte, illetve tudta:
– Galilei előtt a tehetetlenség törvényeit
– Newton előtt a hatás-ellenhatás elvét
– hogy  a  szabadon eső  tárgy sebessége  arányosan
növekszik
174
– Stewint megelőzve ismerte a hidrostatika paradoxon-
ját
– Pascal előtt azt, hogy a folyadékokban egyformán
terjed a nyomás
– hogy a fény visszaverődési szöge egyenlő a beesés
szögével
– hogy a Nap állócsillag
– hogy a csillagok vibrálása csupán optikai csalódás
– Kopernikusz előtt állította: nem a Föld a világ közepe
– Elsőként végzett fényerősség-méréseket
– Kutatta az anyagok ellenállását
– Lerakta a súrlódás elméletének alapjait
– Az  anatómia  terén észrevette és  hangoztatta  az
ember és a majom közti hasonlóságot
–összehasonlítva az ember és a különböző állatfajok
méhen belüli embrióit, úttörője lett az összehasonlí-
tó embriológiának
– Lavoisicr előtt tisztában volt vele, hogy a levegőben
levő anyagok a szervezetben egyrészt “elégnek",
másrészt a lélegzés során elhasználódnak
– Tudott az idegrendszer működéséről
– Elsőként hasonlította össze az emberi szemet az
optikai sötétkamrával. Megmagyarázta, miért szűkül
össze és tágul ki a pupilla
– A skolasztikusokkal szemben számtalan esetben –
szóban és írásban – kiállt amellett, hogy csak a
tapasztalatok, a kísérletezések növelhetik az emberi
tudást
–   Pontosan tudta, hogy “semmilyen emberi vizsgálódás
nem nevezhető tudományosnak, ha nem matematikai
képletekkel és bizonyítékokkal dolgozik" (ami az ő
idejében és még sokáig utána is, korántsem volt
ilyen egyértelmű és általánosan elfogadott gondolat).
Döbbenten figyeljük Leonardo széleskörű tevékenységét és
tulajdonképpen tanácstalanul állunk előtte. Zseni, lángész
– “csak" az, nem valami többről, másról van szó? Lehet, a
fentebb felsorolt dolgoknak legalább egy része nem Lconar-
175

do természettudományos ismereteiből eredt, hanem úgy
jósolta meg őket? Hisz például a hadieszközök egy része
egyáltalán nem következett olyan logikusan az addigi
fejlődésből (ejtőernyő, torpedó, harci szélkerék stb.). No és
az egyéb, a maguk idejében teljesen fantasztikus, sőt az
akkori emberek számára nevetséges találmányai, mint a
keszonkamra, a békaember-felszerelés, a turbina vagy a
kétsávos út? Nem állíthatjuk, hogy Leonardo rendelkezett
információkkal a jövőből; hisz erre nemhogy bizonyítékunk
nincs, de még azt sem sejtjük, hogyan lehetne megoldani
az ilyen információáramlást, sőt, lehetséges-e egyáltalán?
Ezért vonzóbb a hipotézis, hogy Leonardo is rendelkezett
valamilyen parapszichológiái képességgel és a bekövetkezen-
dő jövő egyes kicsi részleteit néha meglepően élesen látta.
Például a technikai problémák megoldását, amelyeken nyil-
ván sokat töprengett.
Mellesleg Leonardóval kapcsolatban a “jós" főnevet
elsőként nem én használom. Sigmund Freud irja róla:
“Leonardo da Vincit már kortársai csodálták, de ugyanak-
kor rejtélyesnek is találták, mint ahogy nekünk is mindvé-
gig annak tűnik... Kutatásait a természettudománynak
csaknem minden ágára kiterjesztette, és mindenben felfede-
ző, jós vagy úttörő volt." (17) És hogy nem véletlenül
“gyanúsítjuk" Leonardót, arra más bizonyítékaink is van-
nak. Leonardo magánemberként is nagyon elütött kortársai-
tól; többre tartotta a tudományos kísérletezgetést, mint
világhírű művei befejezését. Nem evett húst – lehet, hogy
ő volt az első vegetáriánus? De a maga idejében honnan
tudhatott a húsevés kétségtelen és ma már tudományosan
is bebizonyított ártalmairól? Tudjuk, boncolt lovakat is.
Lehet, észrevette azt, amit ma már mindnyájan tudunk
(csak nem akarunk elfogadni...), hogy az ember szervezete
valójában egy növényevő állat felépítésével azonos és a
hús számára méreg? Külseje is megnyerő volt; első életrajz-
írója, Vasari úgy ír róla, mintha nem is ember, hanem
valóságos isten lett volna. E forrás értelmében Leonardo
mindenben szuper és minden cselekedete “isteni". Szép
volt és erős, megnyerő. Mindenhez értett és nem ismert
akadályt. Az az I. Ferenc francia király, aki maga köré
176
gyűjtötte világa legkülönb koponyáit, művészeket, tudóso-
kat – meghívta magához Leonardót és megismerkedvén
vele kijelentette: még sohasem találkozott ilyen nagy tudá-
sú emberrel. A baj csak az, hogy Leonardo valójában
semmiféle iskolát sem végzett. Teljesen autodidakta, önműve-
lő volt. Ha még ezt is összevetjük azzal a százvalahány
témával, amelyekkel foglalkozott, sőt amelyeket alkotó
módon továbbfejlesztett – a rejtély még érthetetlenebbé
válik számunkra. Hisz életének több mint a felét szüntelen
tanulással kellett volna eltöltenic ahhoz, hogy csak a
tizedéhez értsen annak, amivel foglalkozott. De tudjuk –
tanulásra egyáltalán nem fordított időt...
Kora más nagy embereivel ellentétben soha nem foglal-
kozott mágiával, asztrológiával, alkémiával. Bolondnak
tartotta mindazokat, kik az örökmozgó létrehozásán fára-
doztak. Leonardo tapasztalatból is tudta, hogy az örökmoz-
gó megalkotása lehetetlen, ugyanis ő maga is “javasolt"
egy szerkezetet, amelyben rudak végérc helyezett higany-
nyal töltött gömböket, s a súly áthelyeződése egy közbeik-
tatott fogaskerék meghajtóművel forgatja a kerekeket.
Miután még számos tervet megvizsgált, ezt írta: “ó, ti, az
örökmozgó feltalálói, hány semmit érő tervet alkottatok!
Menjetek az aranycsinálók közé!" Viselkedése a hétköznapi
dolgokban is eltért kortársaiétól, nem az érdekelte őt, ami
azokat. Tükörírással, titkosírással vezetett naplójában tegez-
te magát és benne utasításokat adott... önmagának. És
lehet, előre sejtette, hogy eljön egyszer a környezetszennye-
zés kora is, mert fennmaradt egy jóslatnak is beillő monda-
ta, amelyet az emberiség és az emberek jövőjéről vetett
papírra:
“Semmi sem marad sem a földön, sem a föld alatt vagy
a vízben, amit ki ne kotornának, tönkre ne tennének,
helyéből ki ne forgatnának..."
VAN WOOD
A Rómában élő örökifjú holland asztrológus és zenész,
zeneszerző és gitár-virtuóz jós egy-egy évre vagy évszakra
177

szóló előrejelzéseit sok ország tévéállomása átveszi; a római 
második műsorban estefelé a bemondónő olvassa fel Péter 
Van Wood másnapi prognózisát. Eddig a dolog rendben is 
lenne, beleférne a szórakoztatásra vágyó közönség igényei- 
nek kielégítésébe. De...                                                          
1985-re Van Wood többek között azt jósolta, hogy nagy 
földrengés lesz Los Angelesben, Sidneyben és Leningrádban. 
Mint tudjuk, egyik sem teljesült. Ám az a jóslata, hogy 
“egy eddig ismeretlen járvány sok áldozatot fog szedni",
sajnos teljesült (AIDS). A Távol-Keleten hatalmas vulkánki- 
törés lesz – ez sem “jött be", ám amit Mexikóváros,
pusztulásáról jósolt, az sajnos teljesült. Nem tudni, mit 
értett azon, hogy fontos események történnek majd Köln- 
ben, Torontóban, Kalkuttában és Budapesten; ez utóbbi 
városban 1985 őszén volt a nagy európai kulturális fórum, 
ami bizonyos szempontból valóban fontos esemény lehetett, 
ám nem volt nehéz megjósolni, hisz pontos dátumát már 
1984 vége előtt is közhírré tették. Nem tudjuk, mit kezd- 
jünk az olyan jóslatokkal, mint pl. “meghal egy király, 
híres politikus", avagy “híres színész balesetet szenved és 
életét veszti". Némi késéssel ugyan, de teljesült az a 
jóslata, hogy Kadhafi ezredes csodával határos módon 
menekül meg egy merényletből (az 1986 áprilisi amerikai 
légitámadás során valóban nem sok hiányzott ahhoz, hogy 
a líbiai vezető életét veszítse). (18)
i
MADAME SOLEIL                                                                
Franciaországban igen népszerűek a horoszkópok (a felmé- 
rések szerint minden második francia rendszeresen elolvas- 
sa őket – ami persze nem jelenti, hogy ugyanennyien
veszik komolyan). Ezen az égbolton a legfényesebb csillag 
Madame Soleil (“Nap asszony") hosszú utat tett meg, míg
feljutott erre a kétségtelen csúcsra. Ma már államelnökök
és vezető üzletemberek is kikérik jóslatait; politikai, gazda-
sági, társadalmi, kulturális téren afféle “kis nagyhatalom-
má" lett Párizsban. Megszámlálhatatlanul sok cikket írtak
róla, a világsajtó vezető lapjai is foglalkoztak vele egy-egy
178                                                                                                    
sikerült jóslata vagy más események kapcsán. (19) Termé-
szetesen neki is vannak melléfogásai, az ő jóslatai sem
mindig teljesülnek. Ez persze csökkenti a beléje vetett
bizalmat, ám ebből, úgy látszik, a jósnő még így is jelentős
“tartalékokkal" rendelkezik. Tény, hogy az elmúlt évtized-
ben számos politikai eseményt találóan megjósolt jóval
azok bekövetkezte előtt, márpedig – mint tudjuk – ezeket
a legnehezebb előre látni.
Londonban sokáig aratott egy görög emigráns jósnő,
Kathina Theodosiu, aki ipari-pénzügyi jóslatokra specializál-
ta magát. Jövendölései nemegyszer tőzsdei listák kivonatai-
ra emlékeztettek.
Amerikában persze mindinkább virágzik ez az üzlet,
már a legismertebb lapok is meghajoltak a tömegek kívánsá-
gai előtt; horoszkópokat közöl immár a Washington Post
is... Híres üzletemberek konzultálnak “udvari" jósaikkal,
akik valamilyen módon olykor bizony el is találják a jövőt
(különben már régen menesztették volna őket). Hogy ezek
az esetek nem lépik túl a statisztikailag megengedett
arányokat? Lehetséges. Ám az is lehetséges, hogy igenis
túllépik, hisz senki sení tudhatja pontosan (e jósokon
kívül), összesen hány jóslatot tettek-tesznek.
A KEELY-ESET
A múlt század vegén történt. Egy szép napon John Keely,
aki magát feltalálónak nevezte, meglepő hírrel állt elő. Ez
volt különben az az időszak, amikor a rohamosan növekvő
ipari termelésnek mind nagyobb mértékben volt szüksége
energiára, de az ismert okok miatt akkor még csak szén,
gőz és igen kis mennyiségben az elektromos áram szolgáltat-
hatott energiát.
Nos, John Keely kijelentette: olyan motort készített,
amely üzemanyag nélkül működik. Energiáját olyan forrás-
ból meríti, amelyet az emberiség mindeddig nem ismert, és
amit ráadásul minden előzetes befektetés nélkül nyerhet-
nek a természetből. Röviden: a motort a teret kitöltő
harmonikus rezgések hajtják.
179

“Minden, ami létezik, vibrál" – közölte Keely, majd
valahogy így folytatta: e vibrálásoknak, rezgéseknek mi
emberek csak egy nagyon kis részét vagyunk képesek
érzékelni, ami érzékszerveink tökéletlenségét bizonyítja.
Ám e nagy erőket képviselő rezgések léteznek és különféle
műszaki berendezésekkel ennek az összes teret kitöltő
rezgésáradatnak egy részét hasznosíthatjuk.
De hogyan? John Keely kijelentette: ő nemcsak e rezgé-
seket fedezte fel, de ismeri már a módot is, amely révén az
emberiség uralhatja, hasznosíthatja őket. A tudósok persze
kinevették, hisz úgy vélték: ismét egy őrült állt elő a
perpetuum mobile, az örökmozgó ötletével, márpedig a
semmiből nem nyerhető energia, ergo: üzemanyag nélküli
motor nem létezhet. Ám akadt néhány üzletember, aki
fantáziát látott a dologban és (lélekben talán egy “hiszen
úgysem veszthetek semmit!" – felkiáltással) érdeklődést
mutatott a dolog iránt. Bár aztán mégis veszítettek valamit,
de erről alább. Az üzletemberek hajlandók voltak finanszí-
rozni a gép tökéletesítését, de előbb szerették volna látni a
prototípust. És John Keely be is mutatta nekik motorját,
amely olyan erőt volt képes kifejteni, hogy gombnyomásra
acélrudakat hajlítgatott. Csakugyan, nyoma sem volt semmi-
féle akkor ismert üzemanyagnak; a szerkezethez kívülről
semmiféle energiatovábbitó kábel sem csatlakozott.
A bemutató után 23 pénzember nagyösszegű csekkeket
adott át Kcelynek, és türelmesen várt... néhány évig. Ami-
kor Keely csak nem lépett elő újabb eredményeivel, sürget-
ni kezdték. A feltaláló azt állította, nagyon óvatosnak kell
lennie, nehogy a titok kiszivárogjon és valamilyen sötét
konkurrencia felfedje, miképpen lehet befogni a rejtélyes
energiát... Végül azt kérte, a pénzemberek küldjenek hozzá
egy tudóst, akiben feltétlenül megbíznak; előtte hajlandó
leleplezni a titkot.
Így is történt. És a “beavatás" után az a tudós közölte
megbízóival: igaz, nem érti tökéletesen, min alapszik a
találmány, de az tény, hogy az üzemanyag nélküli gép
működik, és minden jel szerint John Keely uralma alá
hajtotta a természetben létező legnagyobb erőt.
180
A pénzemberek megnyugodtak, ám türelmük ezúttal is
véges volt. Ujabb öt év elteltével – már beköszöntött a
huszadik század – ismét nyomást gyakoroltak Kcclyrc, és
mivel az most sem volt hajlandó elárulni a titkot, pert
indítottak ellene. A bíróság ítélete: Kcelynek közzé kell
tennie a titkot. A feltaláló erre nem volt hajlandó, hát
börtönbe zárták. Onnan egy gazdag özvegy révén került
ki, aki mindvégig hitte: Keely egy zseni. Pár év múlva
Keely meghalt anélkül, hogy elárulta volna a titkot. A
“rezgés-energia" körül dúló viták ezzel korántsem értek
véget. Míg egyesek meg voltak győződve arról, hogy Keely
csak egy ravasz szélhámos volt, mások – és ezek között
akadtak tudósok is – igenis állították, hogy a férfi megta-
lálta a vibrálás mint energiaforrás lecsapolásának módját,
ám úgy vélte, az emberiség még egyáltalán nem érett meg
arra, hogy “ingyen" kapjon ilyen hatalmas energiákat.
Talán dcgenerálódástól féltette az emberi fajt? Vagy azt
hitte, ezt is a háborúskodásra használják fel, talán a világ
pusztulását okozzák a “rezgési energia" segítségével?
Ma már persze nehéz lenne felderíteni, mi is történt
valójában. Keely gépéről legjobb tudomásom szerint rajz
sem maradt fenn, legalábbis hiába kutattam utána. Esetle-
ges fényképről nem is beszélve, hiszen a feltaláló rendkí-
vül féltékenyen őrizte találmányát. Kétséges különben,
hogy egy korabeli rajz alapján ma közülünk bárki is
rájöhetne Keely és a rejtélyes energia titkára. Természete-
sen nem vethetjük el azt a kézenfekvő magyarázatot se,
hogy Keely szélhámos csaló volt, aki így akart nagyobb
összeghez jutni. Igen ám, de az efféle szélhámosok felmar-
kolva a pénzt azonnal eltűnnek és nem várnak hosszú
évekig ott a helyszínen. Ezen érdemes elgondolkozni.
A másik lehetséges magyarázat tehát az, hogy Keely
mégis tudott valamit. De honnan? Nem valószínű, hogy
régi források “súgták meg" neki a rezgési energia létét–
erről sem azelőtt, sem utána nem hallottunk semmilyen
más forrásból. Elképzelhető hát, hogy Keely valóban láng-
ész volt és itt kapcsolódhat a témánkhoz. Mi a “megsejtés"
oka, mechanizmusának célja? A jövő egy kis darabkája
milyen úton-módon juthat el egy mai ember agyába? Vagy
minden találmány így formálódik ki egy-egy ember tudatá-
181

ban, vagy legalábbis afféle gondolati kezdő-lökés érkezik,
egy impulzus át az időkön, és elindít egy emberben egy 
addig nem volt gondolkodási folyamatot?                           

JÓSOK A PENTAGONBAN?                           
Erről először csak pletykákat lehetett hallani, aztán – úgy
tűnik – a kósza hírek megerősítést nyertek. 1980 őszén és 
telén állítólag minden hónap harmadik keddjén Washington-
ban furcsa találkozóra kerül sor. Az USA haditengerészete-
nek egy tisztje civilruhában állított be Madame Zodiachoz,
a híres jósnőhöz. A tiszt egyik csuklójához irattáska volt
láncolva, amihez a jósnö előzőleg a Pentagontól kapott 
kulcsot. Madame Zodiac átnézte a szigorúan titkos térképe- 
ket és fényképeket, majd megjósolta, a következő hetekben 
merre fognak járni a tengereken... a szovjet tengeralattjá- 
rók? Minden ilyen “szeánszért" állítólag 400 dollárt kapott... 
És persze nem ez az egyetlen ilyen példa. Mint arra 
egy, Amerikában a közelmúltban megjelent leleplező könyv 
fény derített (20), a Pentagon sok esetben dolgozott együtt 
egy úgynevezett parapszichológiái közösséggel. A szerző
szerint az USA védelmi minisztériuma évente 6 millió 
dollárt költött telepátia és ESP – extrasensory perception 
– (érzékeken kívüli érzékelés)-kísérletekre. Ezekben részt 
vett Russcl Targ professzor, a parapszichológiái jelenségek
ismert kutatója is.                                                                 
A  Pentagon  természetesen  tagadta,  hogy  bármilyen
kapcsolatban állna jósokkal és más, parapszichológiával 
foglalkozó személyekkel. Állítólag az 1983-as és 84-es év
költségvetését utólag – éppen a szóban forgó könyv hatása- 
ra – ismét átvizsgálták és nem találtak bennük ilyen 
kiadásokat. Ám a minisztérium szavahihetőségét erősen
megcáfolta maga Dániel O. Graham tábornok, a Védelmi
Minisztérium fclderitöszolgálatának nyugalmazott parancs-
noka; a New York Times-nak adott nyilatkozatából egyértel-
műen kiderül, hogy mindezek a “pletykák" igazak, sőt
még az MX-rakéták elhelyezésével kapcsolatban is kikérték
a parapszichológusok véleményét.
182
Mellesleg 1980 decemberében már az amerikai hadsereg
egyik szcmlc-jellegű folyóiratában is megjelent egy elgon-
dolkoztató cikk Üj pszichikai harcterek címmel. Ennek
szerzője nem kevesebbet állít, mint azt, hogy a modern, sőt
az ultramodern hadviselésben léteznek fegyverek, amelyek
az emberi tudatra hatnak és amelyek nagy erejét immár
kétségen kívül bebizonyították. (21)

PÁPA-JÓSLATOK

A középkortól máig bizonyos körökben gyakran előveszik
az ún. pápa-jóslatokat. Ezeket a XX-ik században Malachy
O Morgair, azaz Malachiás nevű ír érsek állította össze és
az idők folyamán feltehetően rengeteg kiadást ért meg. Az
alábbi adatokat a könyv javarészt latin és kisebbrészt
francia nyelvű 1595-ös kiadásában találtam. (22)
Roppant érdekes a dolog. A szerző a maga idejétől
kezdve (meghalt 1148. november 2-án) két-három-négy
latin szóval, rövidke mondattal jellemez minden következő
pápát. Nem lehet azt állítani, hogy jóslatai kivétel nélkül
minden esetben találóa'k; emleget például Pannóniából
származó magyar ellenpápát is, ilyent pedig nem ismer a
történelem. Ám a többi jóslata javarészt találó, ha hihetünk
azoknak a későbbi keletű magyarázó iratoknak, amelyeket
az ismert vagy ismeretlen szerzők Malachiás dolgozatához
csatoltak. Az általa megjósolt pár szó hol az illető pápa
származási helyére, hol családi címerére, jelszavára, az
általa kedvelt foglalatosságára vagy az egyházon belül
képviselt szellemi-politikai irányvonalára, esetleg nevére
vagy későbbi sorsára utalt. Nem állítható az, hogy a
Malachiás által felsorolt százegynéhány kusza félmondat-
ból valamelyiket mindig hozzá lehet idomítani az éppen
következő pápához – vagyis az egykori ír érsek jóslataiban
a pápák szigorú sorrendben követik egymást, minden jóslat
csak egy adott pápára vonatkozhat, arra, aki a sorban
következik. Malachiás az első pápát 1143 utánra tette
listáján. Életkorukra, uralkodásuk hosszára sehol sem tett
utalást, azt a jóslataiban nem határozta meg. “Draco depres-
183

sus", írta egy helyen (az ö idejétől számított 22-ik pápára
vonatkozóan). Ez IV. Kelemen volt (pápaként 1265-68), 
Kinek – mint az utódok feljegyezték – címerében sas
tartott egy sárkányt (erre utal a latin draco szó). A sorrend- 
ben  negyvenedikről  megjegyzi:  “Gallus  Vicecomcs", –
francia vicomte – és csakugyan, V. Orbán volt a 40. pápa
(1362-1370 között uralkodott), annak előtte Guillaume de
Crrimoard néven francia szerzetes volt. A 43. egy ellenpápa:
Malachiás szűkszavú megjegyzése róla: “Luna Cosmedina".
Ez XIII. Benedek volt (pápaként 1394-1417), családi neve 
pedro de Luna, és Cosmedin városában volt érsek, mielőtt
pápává választották... És vajon honnan tudta az ir pap,
hogy a sorban a 48. – akiről ö azt írta hetven évvel
Korábban: “Nauta de Ponté nigro" – egy velencei lesz
(XII. Gergely, 1406-1415, akkor lemondott) akinek az egy-
házmegyéjét Nigropontinak hívják majd? És akiről ő azt
írta: “Piscator minorita" – az sorban az 58. IV. Sixtus
(pápa 1471-1484) lett, ki annak előtte egyszerre volt egy
halász fia (latinul piscator-halász) és ferences “kis barát"
(minorita)...?
A sorban a 64. “Leo Florentius". Ez VI. Hadrianus volt
(pápa 1522-1523), igazi neve: Adriaan Florent d'Edel, és
címerállata az oroszlán volt (“leo").
Malachiás listáján a 67-ik pápához fűzött megjegyzése
így hangzott: “De corona montana". III Gyulát jelentette
(pápa 1550-1555), kit mielőtt megkoronáztak, Gian Mária
del Monte-nak hívtak...
És így tovább. Tulajdonképpen minden jóslat “ül",
vagy Malachiás hozzáillesztett szavai éppenséggel megma-
gyarázhatóak. Lehet, hogy úgynevezett “önmegvalósító jós-
latokkal" állunk szemben? Ez aligha képzelhető el. A
konklávéra, pápaválasztásra gyűlő főpapok bizony nem
Malachiás listájával a kezükben gyűltek össze és nem
aszerint választottak maguk közül pápát, mi állt a követke-
ző pápa Malachiás-féle jellemzésében. Az okot tehát vala-
hol másutt kell keresnünk.
Az olvasót nyilván érdeklik a közelmúlt és a közeljövő
pápáira vonatkozó Malachiás-jóslatok is. Lássuk hát a
huszadik (és a huszonegyedik?) századot e listán.
184
102.  Lumen in coelo (“Fény az égen") (XIII. Leó, pápa volt
1878-1903)
103.  Igni ardens (“Lángoló tűz") (X. Pius, 1903-1914)
104.  Rcligio dcpopulata (“Feldúlt vallás") (XV. Benedek,
1914-1922)
105.  Fides intrepida (“Rettenthetetlen hit") (XI. Pius, 1922-
1939)
106.  Pastor angelicus (“Angyali pásztor") (XII. Pius, 1939-
1958)
107.  Pastor et nauta (“Pásztor és hajós") (XXIII. János,
1958-1963)
108.  Flos florum (“Virágok virága") (VI. Pál, 1963-1978)
109.  De medietatc lunae (“A Hold közepe") (I. János-Pál,
1978 augusztus-szeptember; ez a pápa mindössze egyet-
len holdhónapnyi ideig ült trónján, amire világosan
céloz is a jóslat...)
110.  De laboré solis (“A Nap fogyatkozása") (II. János-Pál,
1978-) (Megjegyzésünk: a középkorban a napfogyatko-
zásokat gyakran hozták összefüggésbe az uralkodók
elleni merényletekkel... Sok évszázada II. János-Pál ez
első pápa, aki ellen merényletet követtek el.)
111.  Glória olivae (“Az olajág dicsősége")?
és ezt a leendő (de már feltehetően valahol világunk-
ban élő és tevékenykedő főpapot, ki békeszerető és
talán békét szerző is lesz, állítja Malachiás – követi
majd az utolsó pápa, a római Péter (“in persecutione
extrema S.R.E. sedebit Pctrus Romanus..."), majd jön
Róma, az “örök város" és a világ pusztulása...
Ezt  az  utóbbi jóslatot nem kell annyira komolyan
venni. A pápaság intézményével valóban történhet valami,
ami lényeges vonásaiban változtatja meg azt – például az
egyházon belül is egyre erősödő reformkövetelések eredmé-
nyeképpen – és akkor lehet, Malachiásnak ismét igaza lesz
annyiban, hogy nem lesz több pápa. De világunk léte vagy
nemléte – szerencsére – nem középkori jóslatoktól, hanem
tőlünk, magunktól függ.
185

MAGYARÁZATOK?
Az egyszavas fejezeteim mögé nem véletlenül került kérdő-
jel. A legvadabb fantazmagóriáktól a láthatóan tudomá-
nyos indíttatású, ám általában éppoly eredménytelen eszme-
futtatásokig annyiféle elméletet leírtak már ezzel kapcsolat-
ban, mégsem tűnik úgy, hogy közelebb lennénk a probléma
megoldásához.
Honnan van egyeseknek jóstehetségük? Bár ilyen egyé-
nek – tudjuk a történelemből – mindig voltak, sőt olykor
intézményesített keretek között is működtek, pl. az ókori
Görögországban, és nem csak ott – azt is tudjuk, hogy
számuk a társadalomban mindig is elenyészően kicsi volt.
Ebből az következne, hogy ha az embereknek csak egy
nagyon kicsi, töredék ezreléke rendelkezik ilyen tulajdonsá-
gokkal, akkor azok egyáltalán nem jellemzőek fajunkra,
inkább rendellenesnek, a normálistól eltérőnek tekinthetők.
Akár így van, akár nem, a jelenség létezik, tehát része
világunknak – akkor pedig vizsgálnunk kell(ene).
Péter Hurkost, mint megtudtuk, a különleges tulajdon-
ság megszerzésében egy véletlen baleset, az agyat ért vala-
milyen mechanikus ütés segítette. Ez azt sugallja, hogy a
“normális, e tekintetben közönséges" emberek agyát vala-
milyen beavatkozással prekognicióra és parapszichológiái
képességekre alkalmassá lehetne tenni? Mivel ilyen kísérle-
tekre aligha kerülhet sor, hát ezen az úton nem juthatunk
cl a bizonyossághoz.
Ha feltesszük, hogy a jós – vagy inkább tudata,
esetleg csak annak egy része – átléphet bizonyos, általunk
ma még áthághatatlannak tartott fizikai korlátokat, példá-
ul az idő határait – akkor az a fantasztikusnak tetsző
elképzelés is helytálló lehet, miszerint a jós tudata “elöre-
megy" az időben, értesül az ott már megtörtént esemény
tényéről, esetleg annak többé-kevésbé pontos körülményei-
ről is – és “visszajön" ide, ebbe az időbe, ahol aztán a jós
közli velünk a jövő általa tapasztalt kis szelvényét. Elisme-
rem, ez nagyon “meredek" magyarázat lenne, és azt is el
kell ismernünk, hogy nincs rá semmi bizonyítékunk. Ha
csak az nem, hogy ezek a jóslatok (például a “megálmodá-
sok") nemegyszer döbbenetesen részletes apróságokban is
186
egyeznek a később bekövetkező eseményekkel, ami viszont
már aligha lehet véletlen.
Minden kutató vágyálma, hogy egy ilyen jelenséget
laboratóriumi körülmények között tanulmányozhasson. Ez
bizonyos mértékig sikerült a New York-i Maimonides
Mcdical Center-ben létesített Álomkutató Laboratórium-
ban. Dr. Stanley Krippner vezetésével a tudósok több
alkalommal hetekig kísérleteztek például egy Malcolm
Bessent nevű prekognitív személlyel. Az volt a feladat,
hogy az alany már előző éjszaka álmodja meg, milyen
kísérletet fognak vele végezni másnap. Bessent – akit
azért választottak ki, mert korábban már sok esetben
meglepően jó eredményekkel jósolt a világ és saját élete
eljövendő eseményeiből – jó alanynak bizonyult. (23) De
itt is felhozhatjuk a Titkok könyvéhen már cmlitett szovjet
kísérletsorozatot, amelyet a Kamenszkij és Nyikolajcv
párossal végeztek Moszkvában. Most ismét felhozhatjuk
példaként, hiszen a fenti kísérletek során a prekognició
terén is történt egy és más. Előfordult például, hogy
Kamenszkij olyan lepecsételt dobozokat nyitott fel, ame-
lyek tartalmáról sem neki, sem a kísérletet felügyelő tudó-
soknak nem volt tudomásuk. Nyikolajev jelentős földrajzi
távolságban várta az “adást". Kamenszkij elővette az első
tárgyat (egy tengeri kagylót) és azt merően nézte, összponto-
sított és a látványt gondolata kisugárzásával “küldte el"
az éterbe. Nyikolajev jól vette az adást és ugyanakkor más
tudósok előtt sorolta, mit lát Kamenszkij. Kitalálta, hogy
kagylóról van szó. Aztán a második tárgy esetében (egy
fekete bakelit konnektor volt) Nyikolajev váratlanul egy
felül vörös, alul fehér, gombaalakú tárgyról kezdett beszél-
ni. Az eredményeket később összevető tudósok közül akkor
még senki sem értette, mi történt. A harmadik tárgyat –
egy békaember-felszerelésből származó legzőpipát –Nyiko-
lajcv a távolból is könnyedén felismerte Kamenszkij “adá-
sa" alapján. Aztán jött a meglepetés –a negyedik kitalálan-
dó tárgy egy felül piros, alul fehér fából készült ún.
stoppoló gomba volt! Itt tehát az történt – állapították
meg a kísérlet ellenőrei – hogy számukra érthetetlen
módon Nyikolajcv  előre  megjósolta-látta a gombaalakú
187

tárgy felbukkanását a kísérletben! A dolog érthetően nagy
vitákat váltott ki a tudósok között.                                  
A laboratóriumi kísérleteknek egy kissé meglepő, érde-
kes útját választotta Remy Chauvin francia biológus 1968-
ban. Ha laboratórium, legyen fehér egér – gondolhatta  a
híres Sorbonne Egyetem professzora; ugyanis azt kutatták
vajon egy egér is képes-e jóslásra? A kísérlethez egy
teljesen automatikus módszert dolgozott ki azért, hogy
kizárja az emberi tévedéseket. Chauvin az egeret egy két
rekeszre osztott ketrecbe tette; a válaszfalon volt egy kis
nyílás, ahol az egér szabadon átugorhatott az A vagy a B
rekeszbe. Az eszköz tartozéka volt még egy generátor
amely hol az A, hol a B rekesz padlójába vitt be egy
könnyű kis áramütést. Egy berendezés mindig feljegyezte
hogy az áramütés melyik rekeszt érte, és akkor éppen hol 
tartózkodott az egér.                                                           
Az egér szorgalmasan ugrált, hogy elkerülje a nem
veszélyes, mégis kellemetlen áramütéseket. Hosszú hetek és
10 ezer próba után kiderült, hogy az egér 53 %-ban
elkerülte az ütéseket, vagyis az esetek egy bizonyos (nem
túl nagy) számában mintha előre sejtette volna, melyik 
rekeszt éri az ütés, tehát időben átmenekült a másikba. 
Mondanom sem kell, hogy a professzor ezzel nem szerzett 
bizonyítékot az egér prekognitiv képességeire. Ügy tűnik, 
hogy egyszerű véletlenről van szó, egy másik 10 ezres 
sorozatnál az egér talán csak 47 vagy 49 vagy 51 százalék- 
ban “látná vagy nem látná előre", melyik ketrecet éri az 
áramütés. Igaz, a durhami (USA) Parapszichológiái Intézet- 
ben sokszor megismételték és állítják: bár a kísérletezőnek 
az egérre gyakorolt befolyását a minimumra csökkentették, 
az ellenőrzés pedig igen szigorú volt, hasonló eredményeket 
kaptak.                                                                                 
Prekognitiv kísérleteket hozzánk közelebb is végeztek, 
Lengyelországban Lech E. Stefaiíski professzor egyes kísér- 
letei különböző intézményekben, közösség előtt folytak le 
a hetvenes évek elején. Ezekben a főszerepet ugyan a 
hipnózis és az ebben az állapotban létrehozható érzékeken 
kívüli érzékelés (ESP) vitte, azért akadt itt más is. A 
véletlenszerűen kiválasztott, javarészt középiskolás kísérle-   
188                                                                                         
ti alanyok között egy, e téren nagy reményekre jogosító
fiatal lány, E. K. 1973. április 8-án vasárnap a következő
feladatot kapta: “Ma április 9-e hétfő reggel van. ön már
felöltözött és most elmegy otthonról... Mondja tovább, mit lát
A hipnózisba “merített" lány ekkor mintegy látja maga
előtt saját hétfő reggelét, vagyis a jövőt, és így beszél:
“Először cigarettáért megyek. A diákszálló udvarán
jobbra áll egy teherautó, megkerülöm. Az utcához érek, át
kellene mennem az úttesten, de várnom kell, egy 180-as
autóbusz megy el előttem. Átmegyek az úton, be a boltba.
Az ajtó előtt egy gyermekkocsi, a gyerek hangosan sír. Egy
öregasszony szódásszifonnal a kezében a gyerekhez lép,
szórakoztatja. Barna kabátja és kitaposott barna papucsa
van. A boltban a húsos pultnál egy vásárló veszekszik.
Fánkot veszek a lányoknak, megyek vissza a diákszállóba.
Mária asszony ül a portásfülkében, ez furcsa, mert hétfőn
másik portásnő szokott szolgálatban lenni."
Másnap reggel E. K. az ellenőrző tanúk jelenlétében
hagyta el a diákszállót. Az udvaron jobbra állt egy teherau-
tó, kénytelen volt kikerülni. A járda szélén meg kellett
állnia, mert egy 180-as autóbusz haladt el. E. K. ekkor
megijedt attól, hogy minden ilyen pontosan bekövetkezik,
azt mondta, ő igenis szembeszáll a “sorssal", “fellázad" és
közölte a bizottsággal: előbb inkább elmegy az órákra,
majd délután folytatják a kísérletet... Csak ebéd után ment
bevásárolni. Az ellenőrző bizottság természetesen akkor is
nyomába szegődött. A bolt előtt gyerekkocsi állt, benne a
gyerek ordított, egy barnaruhás, szifont cipelő öregasszony
csititotta. A boltban a húsos pult előtt egy nő veszekedett
hangosan. A diákotthon portásfülkéjében Mária asszony
ült, helyettesítve hirtelen megbetegedett kolléganőjét...
E. K. mellesleg megdöbbentőnek tartotta a kísérlet
eredményét és egyáltalán nem volt elragadtatva prekognici-
ós képességeitől. Hamarosan le is mondott a további kísérle-
tezésről. (24)
Továbbra sem tudjuk hát, hogyan lesz valakiből jós, és
valójában miből is áll, min alapszik ez a tehetség?
189

IRODALOM:                                                                                                     

1.     Juszt László–Zeley László: A gondolkodás terhei.
Bp. 1986. Minerva Kiadó. (“A parapscichológia rejtelmei" c. fejezet, 31. 
old.)                                                                                                             
2.     Turcsányi Gábor dr.: Mekkora lelke van a növényeknek?                            
Bp. 1986. Natura (Mezőgazdasági Kiadó), 132 old.                                          
3.     Népszabadság, 1986. június 14. M.G.: Gyógyító vagy gyilkos kezek?          
4.     Polityka   (Varsó),   1986.   20.   »%.   (május   17.),   3.   oldal,   ás  a hetilap 
következő számai.
5.     Goodman, Jeffrey: Psychic archaology.                                                        
6.     Epoca, 1976. szeptember 1.
7.     Fate, 1979. 2. se. Jeffrey Mishlovc cikke.
8.     The National Tattler, 1972. április 27.
9.     Maxwell, I.: Phénoménes psychiques, 1903.
10.   Például: Magyar Ifjúság, 1986. május 23.
11.   Múzsák. Múzeumi Magazin, 1985. 3. sz.
12.   Barsi Ödön: Az Űrhajó. (A világűr vándorai). Bp., Forrás Kiadó, 1944.
március.
13.   Szatmári Jenő István: Magyar H. G.Wells – vagy történelmi rejtély?
Science-Fiction Tájékoztató  (Magyar írók Szövetsége)  15-16. sz.  1975. "
július,,36. old.                                            _                                                 
14.   Barsi Ödön: Vihar London felett. Magyar írás, 1945. Független Nyomda.   
15.    1)    Szputnyik, 1977. január.                                                                       
2)     Vasziljev, L.: Telepátia, Bp. 1964.                                                         
3)     Ország Világ, 1978. február 1.: A Yard és a jósnö.                               
4)     Bányai  Mátyás:  Az  élet  hullámhosszán,  I-II.   köt.   Gondolatok  a   
telepátiáról (kéziratban).                                                                       
5)     Nemere   István:   A   jövendflmondó   kétségei.   Élet   és   Irodalom,   
1981.október S.                                                                                     
16.   Leonardo-irodalom:
1)     Jilek, Frantisek: Leonardo. Bp. 1985. Gondolat Kiadó.                         
2)     Vallentin, Antonina: Leonardo da Vinci. Bp. é.n. (1945 elStt)              
3)     Clark, Kenneth: Leonardo da Vinci. Bp. 1982, Corvina.
4)     Friedenthal,   Richárd:   Leonardo.   Életrajz   képekben.   Bp.   1974,
Gondolat Kiadó.
(Ezenkívül   más   nyelveken   kiadott   Leonardo-irodalom   bőségesen
található a Jilek-könyv végén. Listánk korántsem teljes.)
17.   Freud, Sigmund: Esszék. Leonardo da Vinci. Egy gyermekkori emléke.
Bp. 1982. Gondolat, 255-324. old.
18.   Przekrój (Krakkó),1985. január 13.
19.   Newsweek, 1973 egyik decemberi száma, például.
20.   McRae, Ronald: Mind Wars (magyarra így fordíthatnánk: Tudatháború).
1984.
21.   Przekrój, 1984. május 27.
22.   Lignum Vitae c. wioni kódex 1595-ös velencei kiadás későbbi utánnyomá-
sa. A latin-francia nyelvű kiadás fakszimiléje, I. rész. Egészen biztosan
1939 márciusa után készült. (A “La Mystérieuse Prophéte des Papes."
1. sz. függeléke, 102-113. old.)
190
23.   Krippner, S. – Rubin, D.: The Energies of Consciousness. New York,
1975.
24.   Stefanski,   Lech   E.   –  Komar  MichaR   Od   magii  do  psychotroniki.
Warszawa 1982, Wiedza Powszechna (tudományos kiadói).

Egyéb pszichotronikai-parapszichológiai irodalom

1.     Psychotronika'85.   (A Lengyel  Pszichotronikai  Társaság  III.   Országos
Szimpozionjának anyagai,  Varsó, 1985. szeptember 14-15.  342 old. A
hazai tudósokon kívül szovjet, csehszlovák, magyar stb. kutatók előadá-
sait is tartalmazza.)
2.     Wolman,  B.   Benjámin:  Handbook  of Parapsychology.  Van Nostrand
Reinhold, New York, 1977. 437 old.
3.     Jahn, G. Róbert: On the Representation of Psychic Research Phenomena
to the Community of Established Science, Parapsychological Association
Annual Convention. Fairleigh Dickinson University, August 9, 1983.
4.     Grosse, Michael: Parapsychology of Religion. JASPR/77/1983/4, 327-345
old.
5.     Psychic Autoregulation, Alma-Ata, USSR. (Gyűjteményes kiadás 1973-
1974, föszerk. Dr. A. Romén.)
6.     Dubrov, A. P. – Pushkin, V. N.: Parapsychology and Contemporary
Science. New York–London. Plenum Press, 1982.
7.     Ivanova, Barbara: Somé Training Experiments on Clairvoyanc*. (Proc.
V. Intern. Conf. on Psychotronic Research, Bratislava, 1983.)
8.     Manczarski, St.: Zastosowanie cybernetyki i radiofizyki w parapsychologü.
(A kibernetika és rádiófizika alkalmazása a parapszichológiában.) Prze-
glad Telekomunikacyjny, 1961. 11. ss.
9.     Drbal. L. – Rejdák, 2.: Perspektlvy telepatie. Praha, 1970.
10.   Rhine, J. B. – Pratt, J. G.: Parapsychology: Frontier Science of the
Mind. Springfield (Illinois), 1957.
11.   Stokvis, B.: Lehrbuch der Hypnose, Basel, 1965.
12.   PikuUki, Zygmunt: Obietnice parapsychologii 

191

“Az eszperantisták olyanok, 
mint a görögdinnye: kívül zöl- 
dek, belül vörösek."                     

ÉS MIÉRT NEM GYŐZÖTT?
           
Nem véletlenül hiányzik a szerző neve a fenti idézet alól. 
Ha Homérosz szülővárosának a rangjáért hét város versen- 
gett, mottónk szerzőségéért legalább háromszor ennyi város 
– rendőrkapitánya. Dokumentálhatóan egymástól függetle- 
nül hangzott el a szemléletes hasonlat japán, osztrák, 
portugál, magyar stb. városok első számú rendőreinek a
szájából, igazságtalan lenne hát, ha bármelyiküket is meg- 
ajándékoznánk a szállóige kizárólagos szerzői jogával.
Az eszperantóról lesz szó, amely megalkotásának száza-
dik esztendejében a szokásosnál kicsit gyakrabban bukkan 
fel a hazai sajtóban, s ennek kapcsán sokakban felmerül a  
kérdés: már százéves lett ez a fiatalként reklámozott (tény- 
leg reklámozott?) nyelv? Hát egy egész évszázad sem volt
elegendő az elterjedéséhez?
Ne menjünk most bele abba a kérdésbe, sok-e vagy
kevés száz év egy nyelv elterjesztéséhez, s abba se, valóban
olyan kevés-e az, amit az eszperantó elért c három emberöl-
tő alatt. írásunkban inkább arról az oldalról közelítjük
meg a kérdést, milyen közegben, milyen körülmények
között érte el az eszperantó azt, amit mégiscsak elért.
Ha mottónk szerzőségéért rendőrfőnökök versengenek,
akkor talán nem nehéz kitalálni, hogy annak szeretnénk
utánajárni, mikor, hol és milyen indokokkal tiltották,
akadályozták a nyelv terjesztését és használatát, természete-
sen a teljesség igénye nélkül, hiszen a rendelkezésünkre
álló anyag elszomorítóan gazdag.
192
Mielőtt a konkrétumok taglalásába kezdenénk, nem árt
végiggondolni, honnan verbuválódtak az eszperantó ellen-
zői, sőt ellenségei?
Manapság hajlamosak vagyunk azt hinni, hogz főként
a romantikus nyelvszemlélet hívei, a minden mesterségestől
irtózó széplelkek és a konzervatív nyelvészek közül. Ez
igaz is, ami a nyelv ellenzőit illeti, ők azonban sohasem
hoz(hat)tak betiltó határozatokat, nem küldhették rendőrö-
ket az eszperantó klubhelyiségekbe, nem börtönözhették
be, nem küldhették koncentrációs táborokba a nyelv terjesz-
tőit és használóit.
A nyelv ellenségeit azok között kell keresnünk, akiknek
a szemében nem maga a nyelv, hanem a nyelv deklarált
célja, a népek közötti megértés volt szálka, tehát a szélsősé-
ges nacionalisták és a demokrácia ellenzőinek a körében.
Századunk történelméből fájdalmas ismeretcink vannak
arról, hogy ezek az erők gyakorta és hosszú időn át voltak
uralkodó tényezők számos ország hatalmi rendszerében.
De a különböző cégérek alatt jelentkező politikai reak-
ció mellett ne feledkezzünk meg az emberi butaság szerepé-
ről sem, hiszen az eszperantó megjelenésekor – a múlt
század végén – olyan radikálisan új gondolkodást várt el
az emberektől, amilyenre sokan nem voltak képesek.
Mottónk szerint–ha rendőrkapitányaink igazat monda-
nak – az eszperantó használói mind titkos baloldaliak, sőt
forradalmárok voltak, s ma is azok. Ez természetesen így
nem igaz, de mégsem véletlen, hogy a rend derék és
kevésbé derék őrei így látták. Hogy ki a baloldali, az
mindig nézőpont kérdése: egy szélsőségcsen jobboldali rend-
szer rendőre könnyen nézi kommunistának a magántulaj-
don szentségére esküdő polgári liberális értelmiségit is. Az
viszont tény, hogy az eszperantó hívei sohasem a társada-
lom jobboldali elemeiből verbuválódtak, s a teljes társada-
lom politikai színképéhez képest mindig aránytalanul sok
volt közöttük az igazi baloldali, sőt kommunista is. Az
eszperantisták a nyelv nyújtotta lehetőségeket általában
fel is használták a politikai hitvallásuk érdekében végzett
munkában, így azután gyakorta nehezen eldönthető, miért
193

is volt részük üldöztetésben, politikai hitvallásukért vagy
az eszperantó nyelv terjesztéséért és használatáért? Tekinti
tettel arra, hogy a legtöbb esetben a két tényező szervei!
egységben van egymással, ennek a szétválasztásnak nem igen
lenne sok értelme.                                                              
Az eszperantó nyelv az első hatósági csapást 1895-ben
alig nyolc évvel létrejötte után szenvedte el. A legfontosabb
eszperantó nyelvű folyóirat, a Nürnbergben megjelenő “Lafe
Esperantisto" közölte Lev Tolsztoj két cikkét, s ezért a
cári cenzúra kitiltotta a lapot Oroszországból, pedig ott élt
előfizetőinek közel kétharmada. Ez kis híján az eszperantói
mozgalom halálát okozta.                                                    
Két további hir a cári Oroszországból: 1911-ben a
kronstadti rendőrfőnök elrendeli az eszperantó plakátok
megsemmisítését, mert “a nép nem érti azokat", s mellesleg!
őrizetbe veszi a helyi eszperantisták vezetőjét. Ugyanebben
az évben kémkedés vádjával letartóztatják A. Posztnikovot
az Oroszországi Eszperantista Liga elnökét. Többé senki
sem hallott róla... Ezzel egyidőben a cári rendőrség számos
eszperantó klubot is bezárat.                                               
1907 elején  Számosz szigetén  tragikomikus esemény
történt. Vasvillákkal és fejszékkel felfegyverzett parasztok
támadták meg a helyi eszperantó szervezet irodáját, s
összetörték a  berendezést,  mivel az eszperantistákat az
Antikrisztus és a szabadkőművesek szövetségeseinek tartót-
ták. És most jön a csattanó: a számoszi herceg a “közrend 
megbontása" cimén betiltotta az eszperantó szervezetet.       
Japánban és Kínában az eszperantó a század elején 
egyszerre jelent meg a liberális és szocialista eszmékkel: a 
szocialista gondolatok és az eszperantó úttörői ebben a két 
távoli országban gyakran ugyanazok a személyek voltak. 
Közülük igen sokan lettek vértanúk – nehéz lenne meg- 
mondani, tevékenységük melyik részéért fizettek mártirha- 
tállal.
A japán nacionalizmus, az elzárkózásra való törekvés
különösen nagy veszélyt látott az eszperantóban, s a nyelv
üldözése egészen a második világháború végéig tartott.
1939-ben Takeucsi Zsiró japán ügyész 284 oldalas “szigorú-
an titkos" jelentést készít az eszperantóról – a jelentés
194
terjedelme is jelzi, milyen intenzitással harcoltak a japán
hatóságok a “zöld métely" ellen.
De térjünk vissza Európába. Az eszperantó nem kizáró-
lag a reakciós rendszerek részéről talált elutasításra, fogad-
tatása szociáldemokrata körökben sem volt egyértelmű. A
Német Szociáldemokrata Párt 1914 előtt megtiltotta a
pártsajtónak, hogy bármit is közöljön az eszperantóról, a
holland párt pedig “burzsoá ostobaságnak" minősítette az
eszperantót. Ezzel szemben Jcan Jaures, a neves francia
szocialista politikus a “demokrácia latinjának" nevezte
Zamenhof nemzetközi nyelvét – igaz, őt később le is
lőtték...
Magyarországon 1913. szeptember 28-án vicclapba illő
eset történt. A székesfehérvári eszperantisták propaganda-
gyűlést akartak tartani, s ezt bejelentették a rendőrségen.
Sághy Lajos rendőrkapitány magához rendelte a gyűlés
kezdeményezőit, s közölte, hogy a gyűlést nem engedélyezi,
mivel “az eszperantó tolvajnyelv, s így propagálása nem
kívánatos."
A teljesség kedvéért el kell mondanunk, hogy a tudat-
lan rendőrkapitány balfogása heves sajtóreagálást és parla-
menti interpellációt váltott ki, s végül Sághy Lajos kényte-
len volt nyilvánosan önkritikát gyakorolni.
Mivel az 1918/19-es forradalmak általában demonstra-
tív rokonszenvet tanúsítottak az eszperantó iránt, a forra-
dalmakat leverő jobboldal szinte minden országban korlá-
tozta a nyelv terjesztését és az eszperantó szervezetek
működését.
1922-ben Léon Bérard francia közoktatási miniszter
betiltja az eszperantó nyelv oktatását. Íme néhány kiraga-
dott mondat az indoklásból: “A civilizáció nyelve mindig
a francia lesz. (...) Ráadásul az eszperantó nyelv okozta
veszélyek az utóbbi időben még növekednek is: nemzetközi
szervezetek fejtenek ki olyan irányú törekvéseket, hogy
bővüljenek az egyes országok eszperantistái közti kapcso-
latok."
Ez világos beszéd, Bérard nem ködösít: az állampolgá-
rok között kialakuló kapcsolatok veszélyt jelentenek... S
ezt nem egy sötét diktatúra rendőrfőnöke, hanem a liberá-
lis Franciaország közoktatási minisztere írja le...
195

Ugyanebben az évben a szomszédban is elhangzik vala-
mi az eszperantóval kapcsolatban, olyan ember szájából,
akivel Bérard valószínűleg nem szívesen vállalt volna
közösséget, ám az eszperantó dolgában véleményük közel
áll egymáshoz. Adolf Hitler így szónokol Münchenben: “A
zsidóság a marxizmus révén a munkásságot akarja a hatal-
ma alá vonni, a szabadkőműves eszmékkel az “értelmiségi"
rétegeket veszi célba, az eszperantóval pedig a zsidó ura-
lom nemzetközivé tételét kívánja megkönnyíteni."
Lényegében ezt a gondolatot ismétli meg Hitler a
nemzetiszocializmus “bibliájában", a “Mein Kampf'-ban:
“Amíg a zsidóság nem lesz úrrá más népeken, akarva-aka-
ratlan kénytelen azok nyelvét beszélni; amikor azonban e
népeket leigázná, mindezen népeknek egy egyetemes nyelvet
(például az eszperantót!) kellene megtanulniuk, hogy a
zsidóság ezáltal is könnyebben uralkodhasson fölöttük."
1928-ban a bajor parlamentben egy náci képviselő már
nem csupán antiszemita érvekkel támadja az eszperantó
nyelvet: “Az eszperantó gátolná a német kulturális befo-
lyást a világon, lehetetlenné tenné, hogy a német világnyelv-
vé váljon... (...) Nem véletlen a hasonlóság az eszperantó
zöld csillag és a szovjet vörös csillag között. Az eszperantó
mögött a nemzetközi szocializmus és a kommunizmus áll."
A fentiek ismeretében nem meglepő, hogy alig hat
héttel Hitler hatalomra jutása után, 1933. március 14-én a
rendőrség rajtaütésszerű támadást intéz a Proletár Eszpe-
rantista Internacionálc berlini irodája ellen, elkobozza az
irattárat, az aktivistákat őrizetbe veszi, s magát a szerveze-
tet betiltja.
Az eszperantó nyelv elleni fellépés 1935-től válik széle-
sebb körűvé. Sajtókampányt indítanak ellene: a fasiszta
ideológus Alfréd RQsenberg által alapított “Der Weltkampf"
című folyóirat hosszú cikket közöl “Az eszperantó – a
világ zsidóságának a csatlósa" címmel. A “Leleplezett
szabadkőművesség" című náci propagandabrosúra az Eszpe-
rantó Világszövetséget a II. és III. Internacionálé után a
harmadik leginkább veszélyes nemzetközi szervezetként
említi.
196
A konkrét hatósági intézkedések sem váratnak magukra
sokáig. 1935. május 17-én Bernhard Rust birodalmi oktatási
miniszter megtiltja az eszperantó oktatását az iskolákban,
mert a nemzetközi nyelv tanulása “elsorvasztja a nemzeti
érzést".
Alig öthéttel később Reinhard Heydrich, Himmler
helyettese felhívja a belügyminiszter figyelmét az eszperan-
tó mozgalom veszélyes tevékenységére. Szavait alátámasz-
tandó elmondja, hogy például a Düsseldorfban 1935 márciu-
sában árulás miatt letartóztatott 36 személy közül 29
eszperantista volt. Sürgette az eszperantó mozgalom teljes
felszámolását.
Heydrich, ez a fanatikus náci, akinek Prágában egy
antifasiszta merénylő fizetett meg gaztetteiért, s akinek
haláláért Hitler Lidice lerombolásával állt bosszút, eszelős
ellensége volt az eszperantónak. Ez ügyben még Goebbels
propagandaminiszterrel is ellentétbe került, aki – a külföl-
di sajtó reagálásától tartva – taktikai okokból ellenezte az
eszperantó mozgalom betiltását: azt szerette volna elérni,
hogy az eszperantista szervezetek maguk mondják ki felosz-
lásukat.
1936. január 21-én Heydrich Rudolf Hesshez, Hitler
helyetteséhez fordul levélben, s szorgalmazza az eszperantó
mozgalom mielőbbi betiltását, esetek sorára hivatkozva,
amikor eszperantistákat államellenes tevékenységen értek.
(Nem alaptalan a gyanúnk, hogy ezeknek az eseteknek egy
részében szó sem volt valós államellenes tevékenységről –
hiszen a baloldali eszperantisták ekkor már szinte kivétel
nélkül koncentrációs táborban voltak –, hanem Heydrich
“gyártott" érveket céljának, az eszperantó mozgalom felszá-
molásának az elérése érdekében.
Egyelőre azonban csak annyit tudott elérni, hogy febru-
ár l8-án a 28/36. számú, Martin Bormann által aláirt
pártrendelet a náci párt és a párt égisze alá tartozó
szervezetek tagjainak megtiltotta, hogy eszperantista szerve-
zet tagjai legyenek, “mert a nemzetközi keveréknyelv
ellenkezik a nemzetiszocializmus alapelveivel". Gyakorlati-
lag ezzel egyidőben a “Fridericus" című nagy példányszá-
mú hetilaD 1936. évi negyedik számában “Az eszperantó –
197

világméretű fenyegetés" szalagcím alatt közöl terjedelmes cikket.                                                                          
Heydrich végül mégiscsak eléri a célját: 1936. június
20-án július 15-i hatállyal a náci Németországban feloszlat-
nak minden eszperantó szervezetet. Goebbels aggálya alap-
talan volt: a külföldi sajtó néma maradt, mint oly sokszor
a nácik gaztetteivel kapcsolatban.
Heydrich eszelösségét jól illusztrálja az alábbi incidens
is, amely 1939 elején esett meg Hans Ungerrel, az Associ-
ated Press amerikai hírügynökség berlini tudósítójával.
Ungcr eszperantista volt, s egy berlini kávéházban találko-
zott néhány német eszperantistával. Ártatlan dolgokról
beszélgettek, hiszen Unger 1930 óta dolgozott Berlinben, s megtanulta, hogy a falnak is füle van. Néhány nap múlva
mégis idézést kapott a Gestapo központjába, ahol maga
Heydrich hallgatta ki, aki továbbra is Himmler helyettese,
tehát a hírhedt titkosrendőrség második embere volt. Dü-
hödten támadt az újságíróra, s azzal vádolta meg, hogy
“nemzetközi kémhálózatot" akar szervezni a Harmadik
Birodalom ellen. “Ha német lenne, azonnal koncentrációs
táborba küldeném!" – üvöltötte. Amikor erre Unger azt
válaszolta, hogy az emberi lelkiismeret ellen való tett
lenne, ha csupán az eszperantó nyelv használatáért koncent-
rációs táborba küldenének valakit, Heydrich közbevágott:
“A mi lelkiismeretünk német, és eszerint cselekszünk. Az
“az emberi lelkiismeret" zsidó ámítás (jüdische Mache), és
nem érdekel bennünket."
Az eszperantót a háború kitörése után is megkülönbözte-
tett figyelemben részesítette a Gestapo. Alig néhány nappal
Varsó megszállása után Zamenhofnak, az eszperantó nyelv
alkotójának a leszármazottait családjukkal együtt letartóz-
tatják. Adam Zamenhofot kórházból hurcolják el. A népes
családból csak Adam felesége, Wanda, és fia, Ludwik éli
túl a háborút. Joseph Meisingernek, a varsói német bizton-
sági rendőrség parancsnokának későbbi vallomása szerint
ebben az ügyben külön parancsot kaptak Berlinből.
Valamennyi megszállt országban hasonló sors várt az
eszperantistákra.
198
Ausztriában az első csapást az ausztrofasizmus mérte
az eszperantóra, főként az eszperantista munkások mozgal-
mára: 1934-ben szűnt meg többek között az Osztrák Köztár-
saság későbbi köztársasági elnöke, Franz Jonas által alapí-
tott Szocialista Eszpcrantisták Internacionáléja is. A kegye-
lemdöfést természetesen az Anschluss adta meg: lehetetlen-
né vált nem csupán a nyelv terjesztése, hanem a használata
is. Alig öt héttel a bevonulás után a Gestapo bezáratta az
Osztrák Nemzeti Könyvtár keretei között működő Nemzet-
közi Eszperantó Múzeumot és Könyvtárat, s a megsemmisí-
tés veszélye fenyegette ezt a páratlanul gazdag gyűjte-
ményt. De a szerencse ezúttal az eszperantisták mellé állt:
a barbár tettre nem került sor, s az intézmény anyaga a
Hofburg pincéiben gyakorlatilag sértetlenül vészelte át a
második világháborút.
A bécsi eszperantisták, dacolva a tilalommal, időnként
összejöttek egymás lakásán. Egy ilyen összejövetelre –
amelyet egy Gustav Weber nevű eszperantista lakásán
rendeztek – csapott le a Gestapo. Valamennyi jelenlévőt
elhurcolták: sorsukról részletek nem ismeretesek, csupán a
házigazdáról tudjuk, hogy mindössze két héttel a felszaba-
dulás előtt gyilkolták meg az egyik koncentrációs táborban.
Most evezzünk ismét hazai vizekre. A székesfehérvári
rendőrkapitány balfogását már említettük, de a történelem
megismételte önmagát, alig kilenc esztendővel később. 1922-
ben tanfelügyelői javaslatra Budapesten elbocsájtják
állásából Preyer Aranka tanítónőt, mert eszperantó ideológiai
alapokon álló Horthy-rendszer érthető gyanakvással nyelv-
tanfolyamon vett részt. Az indoklásban ezt olvashatjuk:
“az eszperantó a szocialisták tolvajnyelve." Ekkor már nem
történt sem sajtóreagálás, sem parlamenti interpelláció.
1922-ben másféle szelek fújtak...
Mivel a Tanácsköztársaság idején az eszperantó jelentős
hivatalos támogatásban részesült, a nacionalista tekin-
tett a nemzetközi nyelv terjesztőire és használóira. Ezt a
megkülönböztetett figyelmet jól példázza, hogy időről idő-
re eszperantó tanfolyamot rendeztek rendőrtisztviselők
számára. 1922-ben a budapesti főkapitányságon 136(!) ren-
dőrségi alkalmazott végzett eszperantó nyelvtanfolyamot...
199

Az egyetlen legális baloldali erő, a magyar szociálde- 
mokrácia  magatartása  is meglehetősen  felemás volt az 
eszperantóval kapcsolatban. Az MSZDP 1922 decemberében
tartott XXI. kongresszusán Hámán Kató, a munkásmozga-
lom későbbi mártírja terjesztett elő határozati javaslatot,
amely az eszperantó nyelvnek a párt külügyi munkájában   
való alkalmazását szorgalmazta. A pártvezetés még a javas-
lat tárgyalását is meg akarta akadályozni: ez ugyan nem
sikerült, de a kongresszus a vezetőség hatására elvetette   
Hámán Kató javaslatát. 1928-ban pedig, amikor sorozato-
san tiltották be a munkások körében indított nyelvtanfolya-  
mokat, s ez már a szociáldemokrata pártban is felháboro-
dást váltott ki, Peyer Károly így “védte meg" az eszperan-
tistákat: “Ha már van egypár ilyen futóbolond, hát enged-
jék meg nekik, hogy tanuljanak..."
A Magyarországi Eszperantista Munkások Egyesülete
az MSZDP égisze alatt tevékenykedett. Amikor azonban a
rendőrség hajszát indít a szervezet ellen, a szociáldemokra-
ta párt nem áll ki az eszperantisták mellett, s 1934. február
14-én minden közösséget megtagad az Egyesülettel. Két
hónap múlva, április 19-én azután a belügyminiszter felosz-
latja a Magyarországi Eszperantista Munkások Egyesületét
Spanyolországban 1936-ig, a polgárháború kitöréséig
virágzott az eszperantó mozgalom. A polgárháború idején
is sok kiadvány jelent meg eszperantó nyelven, a köztársa-
sági kormány kiadásában. A Spanyol Eszperantó Szövetség
elnöke, Julio Mangada Rosenörn a köztársasági hadsereg
híres tábornoka lett, s a nemzetközi brigádokban is számos
eszperantista harcolt Jugoszláviából, Romániából, Svédor-
szágból, Németországból, Olaszországból és Franciaország-
ból. Valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy a francó-
isták az elfoglalt, területeken irtóhadjáratot rendeztek az
eszperantisták ellen: például Córdobában a helyi eszperantó
szervezet minden tagját agyonlőtték, csupán a szervezethez
való tartozás okán. A spanyol eszperantisták 1947-ben
alakíthattak ismét szervezetet, azonban még hosszú ideig
gyanakvás kísérte tevékenységüket.
Portugáliában 1936-ban oszlattak fel minden eszperan-
tista szervezetet, valószínűleg a köztársasági Spanyolország-
ban kissé “rózsaszínűén" virágzó eszperantó mozgalomtól
200
való félelem miatt. Ez a tilalom azután elég sokáig eltar-
tott: 1948. augusztus 11-én a portugál belügyminisztérium
ismételten rendeletet hoz az eszperantó nyelv bármilyen
célú használatának a tilalmáról, s ez a rendelet egészen
1972-ig érvényben maradt...
A Szovjetunióban a nagy októberi szocialista forrada-
lom győzelme után igen kedvező feltételek között bontakoz-
hatott ki az eszperantó mozgalom. Az állami szervek jelen-
tős támogatást nyújtottak az eszperantistáknak, akik lelke-
sen, a nemzetközi nyelv sajátos lehetőségeit felhasználva
vettek részt az új társadalom építésében. Az eszperantó
nyelv terjesztését a személyi kultusz kialakulása és az
ennek kapcsán jelentkező törvénytelenségek törték meg. A
mozgalom jellegéből következően intenzív nemzetközi kap-
csolatokkal rendelkező eszperantisták “gyanús" elemekké
váltak, s a tragikus 1937-es esztendő az ő soraikból is sok
áldozatot szedett.
A háborús évek természetesen nem kedvezhettek az
eszperantó mozgalom újjáéledésének, a negyvenes évek
végén pedig a hidegháború körülményei tették lehetetlenné
a nyelv terjesztését a Szovjetunióban. Az ötvenes évek
derekától azután lassú, megtorpanásoktól sem mentes fejlő-
dés indult meg, amelynek eredményeként 1979-ben megala-
kult a Szovjet Eszperantisták Szövetsége.
Az európai szocialista országokban 1945 után igen
gyorsan újjászerveződött az eszperantó mozgalom. A felté-
telek jobbak talán nem is lehettek volna: a háború előtti
nacionalista rezsimek helyén olyan társadalmi rendszer
jött létre, amelynek ideológiájában központi helyet foglalt
el az internacionalizmus. Ráadásul vezető állami tisztségek-
be került az egykori munkás eszperantó mozgalom számos
aktivistája, akik hathatósan segíthették és segítették is a
nyelv népszerűsítését. Azonban a személyi kultusz és a
vele járó törvénytelenségek ezekben az országokban is a
politika meghatározó elemévé váltak, s ennek hatása az
eszperantó mozgalmat sem kerülhette el. Az eszperantista
szervezeteket nem tiltották be, azok “önként szüneteltették
működésüket", a nyelv terjesztéséről persze szó sem lehetett.
Csupán az ötvenes évek közepétől nyílt ismét lehetőség
201

szervezeti tevékenységre és nyelvoktatásra, az újjászületés
azonban jelentős fáziskülönbséggel ment végbe az egyes
országokban. A személyi kultusz a bolgár mozgalomban
okozta a legkevesebb kárt; a másik véglet Románia – itt a
mai napig sem működik eszperantó szövetség.
A hidegháború természetesen nem kizárólag a Szovjet-
unió és a kelet-európai szocialista országok eszperantó
mozgalmára volt negatív hatással. Az irodalomból, filmkből
jól ismerjük a maccarthyzmus kulturális “tatárdúlását" az
Egyesült Államokban. A minden bokor mögött szovjet
kémeket látó szemlélet a kommunizmus gyanújába keverte
az eszperantistákat is, akiknek egy része – legalábbis
egyik országos szervezetük vezetősége – nem túl dicséretes
módon reagált: “hazafiságát" bizonyítandó a hazai boszor-
kányüldözők előtt, nemzetközi hecckampányt indított az
Eszperantó Világszövetségbe való állítólagos kommunista
beszivárgás ellen. A vád képtelen volt, hiszen az ötvenes
évek első felében a sztálini politika eredményeként a
kelet-európai szocialista országokban nem volt eszperantó
mozgalom, így a világszövetségnek sem volt kelet-európai
tagszervezete, enélkül pedig bajos dolog lett volna megvaló-
sítani a “kommunista beszivárgást". Az Eszperantó Világ-
szövetség becsületére legyen mondva, hogy nem engedett
az amerikai nyomásnak, s 1956-ban határozatot hozott az
Észak-Amerikai Eszperantó Szövetség kizárásáról. A kizárt
szervezet elsorvadt; nem is történhetett másként, hiszen
elhibázott “önvédelmi reflexként" olyan politikával vállalt
közösséget, amely megtagadta az eszperantó nyelv lételemét
– a széles körű nemzetközi nyitottságot és együttműködési
készséget. Az ötvenes évek második felétől egy olyan
szervezet képviseli az amerikai eszperantistákat az eszpe-
rantó világmozgalomban, amely levonta a szégyenteljes
eset tanulságát.
Mondhatnánk, hogy cikkünk végére értünk, de ez nem
lenne igaz, inkább arról van szó, hogy itt abbahagyjuk az
eszperantó elleni hatósági fellépések felsorolását, mivel
úgy érezzük, hogy az eddig felsorakoztatott tények is
képesek érzékeltetni, milyen nehéz körülmények között
élte meg az eszperantó nyelv létének első évszázadát. Ha
202
jól meggondoljuk, nem az a meglepő, hogy nem vált az
egész emberiség “második anyanyelvévé", hanem az a
csoda, hogy egyáltalán fennmaradt.
Jelenleg csak igen kevés országban akadályozzák tilal-
makkal az eszperantó nyelv terjesztését. A múlt tilalmainak
azonban évtizedekig elhúzódó negatív hatásuk van, s ezzel
a nyelv terjesztőinek mai is számolniuk kell. A nemzetközi
nyelv üldöztetése, a vele szemben hozott adminisztratív
tilalmak – bármilyen sok tragédia forrásai is voltak –
olyanok, mint a jéghegy csúcsa. Az eszperantó nyelv elfo-
gadásának és alkalmazásának az igazi gátja a kor követel-
ményeitől elmaradt gondolkodásmódé szellemi restség, a
konzervativizmus makacs továbbélése, a nemzeti és regioná-
lis érdekeken felülemelkedni tudó szemlélet hiánya, a
gyanakvás, a bizalmatlanság légköre: egyszóval ugyanaz,
ami az emberiség nagy problémái – a leszerelés, az éhínség
felszámolása stb. – tekintetében akadályozza az előreha-
ladást.
Benczik Vilmos
IRODALOM:
Barna   Zoltán:   Munkás   eszperantó  moígalom  Magyarorsaágon   1910-1934.
Késirat.
Blanke,   Detlev   (swrk.):   Socipolitikaj   aspektoj   de  la  Egperanto-Movado.
Hungara Eeperanto-Aaocio, Budapest, 1978.
Lapenna, Ivo (sEerk.): Esperanto «n perspektivo. Univenala Eaperanto-Asocio,
London-Rotterdam, 1974.
Miyamoto Masao: Historieto de la Japana Esperanto-Movado. Kansai Ligo
de Eeperanto-Grupoj, Oszaka, 1975.
203

A REMÉNYTELEN VETÉLYTÁRSAK

A művelt magyar nagyközönség számára ma már nem
ismeretlen az a tény, hogy évszázadokon át az emberi elme
legkiválóbb képviselői foglalkoztak a nemzetközi közvetítő
nyelv kérdésével, s szinte valamennyien igenlőleg nyilatkoz-
tak ennek szükségességéről. Mi több, közülük számosan –
Descartes, Komensky, Leibniz, Newton és mások – egy
ilyen közvetítő nyelv alapelveit is kidolgozták koruk tudo-
mányos ismereteinek a szintjén.
A mesterséges nyelvtcrvezetek alkotásának az “aranyko-
ra" a XIX. század utolsó harmada, mivel a nemzetközi
együttműködés ezekben az években kap korábban ismeret-
len lendületre. Gombamódra szaporodnak a nemzetközi
szervezetek, s ebben a helyzetben úgy tűnik, beláthatóan
rövid időn belül szükség lesz egy egyezményes nemzetközi
nyelvre, amelynek szerepét sokak véleménye szerint nem
töltheti be egyetlen nemzeti nyelv sem, mert ily módon az
illető nemzet fiai jogtalan előnyökhöz jutnának a nemzet-
közi életben.                                                                         
Ennek a fellendülésnek a terméke a száz esztendővel
ezelőtt, 1887-ben született eszperantó is. Azt viszont keve- 
sen  tudják,  hogy  a  nyelvteremtő  buzgalom  azóta sem 
csökkent, sőt, talán még növekedett is. Dr. Szerdahelyi 
István, az ELTE eszperantó szakának vezetője “Bábeltől a
világnyelvig" című könyvében 146 olyan mesterséges nyelv-
tervezetet sorol fel, amelyek 1888 és 1975 között láttak
napvilágot. 1888-1900 között 26, 1901-1925 között 74, 1926-
1950 között 18, 1951-1975 között 28 új nyelvtervezet szüle-
tett az idézett mű szerint. Elképesztő mennyiség, ha meg-
gondoljuk,  hogy  egy nyelvtervezet összeállítása mögött
általában  több  évtizedes,  de  legalábbis  több esztendős
komoly munka áll, még akkor is, ha természetesen az egyes 
tervezetek színvonala között igen nagy különbségek vannak. 
204                                                                                                    
Mi késztetheti e tervezetek alkotóit ilyen hatalmas
szellemi befektetésre? A konzervatív eszperantisták minden
ilyen próbálkozást egyszerűen az eszperantó elleni támadás-
nak tekintenek, de hát ez meglehetősen leegyszerűsített,
sőt kissé rosszhiszemű magyarázat. Persze a “sündisznóref-
lex" nem egészen indokolatlan az eszperantisták részéről,
hiszen, amint erről könyvünk egy másik fejezetében olvas-
hatunk, az eszperantót százéves útján nem kizárólag jóindu-
lat kísérte...
“Úgy gondoljuk, nem tévedünk nagyot, ha azt állítjuk,
hogy a 146 nyelvtervezet fő ihletője az a kétségtelen tény
volt, hogy az eszperantónak nem sikerült átütő sikert
elérnie, nevezetesen: nem vált a világ egyezményes nemzet-
közi közvetítő nyelvévé. Ennek a ténynek az okát sokan az
eszperantó nyelv felépítésében keresték, vélt vagy valós
hibáiban, s úgy gondolták, ha egy jobb nyelvet szerkeszte-
nek, azt majd örömmel fogadják a világ kormányai, s
azonnal kötelező tantárggyá teszik a földkerekség valameny-
nyi iskolájában.
Ne merüljünk most bele az eszperantónak és újsütetű
vetélytársainak nyelvi értékelésébe, mivel ma már nyilván-
való, hogy az eszperantó általános – nemzetközi – elfoga-
dása nem nyelvészeti, hanem politikai kérdés. Fodor István
“Mire jó a nyelvtudomány?" című könyvében így ír erről:
“Mesterséges nyelveket már évszázadokkal ezelőtt is készi-"
tettek, sőt még napjainkban is akad ilyen próbálkozás,
mint például honfitársunk, Magyar Zoltán romanidja. Ám
ezeknek egy kivételével az a sajátságuk, hogy íróasztali
termékek, amelyeket egy-egy szűkebb körön kívül senki
sem használ. Az eszperantó ezzel szemben élő nyelvvé vált,
amelyet ma sok millió ember beszél a világ minden táján.
Az eszperantó kétségkívül bebizonyította életképességét, és
ha lehetne is elméletben jobbat gyártani nála, elég jó
ahhoz, hogy használni lehessen... (...) Hogy az eszperantóból
valóban lesz-e világnyelv, az nem nyelvtudományi, hanem
politikai kérdés."
Ha így áll a dolog, akkor érdemes elgondolkodni azon
is, milyen szempontok szerint döntött eddig, s várhatóan
milyen szempontok szerint dönt majd a politika az eszpe-
205

rántó alkalkamazásáról vagy elutasításáról? A helyzet jobb
megértése végett el kell mondanunk, hogy a politika eddigi
viszonya az eszperantóhoz elég változatos. A nyílt üldözést
ugyanúgy megtaláljuk a színskálán, mint az intenzív támo-
gatást. Azonban az eszperantó általános vagy akár korláto-
zott bevezetése is világméretű vagy legalábbis regionális
nemzetközi egyezmény alapján lehetne csak reális, eddigi
azonban még nem jutott cl egyetlen államcsoport sem, még
kevésbé az egész világ.                                                         
Oldalakon át is idézhetnénk vezető politikusok elismerő
szavait az eszperantó jelentőségéről, azonban nyilvánvaló
hogy tettek csak a politikai realitások talaján születhetnek.
Próbáljuk meg a teljesség igénye nélkül számba venni,
milyen feltételek szükségesek ahhoz, hogy pozitív döntés
születhessen az eszperantó nyelv általános bevezetése ügyé-
ben.
Mindenekelőtt szükséges a nemzetközi kapcsolatok olyan
intenzívvé és széles körűvé válása, amelyben a nemzetközi
nyelvi érintkezés már nem oldható meg a hagyományos
eszközökkel (tolmácsolás, néhány elterjedtebb nemzeti
nyelv tanulása stb.). Az ilyen helyzet mintegy kikényszerí-
tené, hogy a politika szintjén is alaposan foglalkozzanak a
nemzetközi nyelvi problémával. Az intenzív nemzetközi
kapcsolatok megléte pedig már eleve feltételezi a jó nemzet-
közi légkört, amelyben lehetőség nyílik arra, hogy azok az
országok, amelyeknek nyelve versenyben állt a nemzetközi
közvetítő nyelv szerepének a betöltéséért, lemondjanak
remélt és részben már élvezett előnyeikről, s maguk is
fogadják cl az eszperantót erre a szerepre. S ami hátravan,
az már technikai kérdés: pontos, részletes tervet kell készí-
teni a bevezetés végrehajtására, biztosítani kell a személyi
és tárgyi feltételeket.
Bízzunk benne, hogy egyszer erre is sor kerülhet – ez
lényegében nem az eszperantista aktivistáktól, még kevésbé,
az eszperantó nyelvi értékeitől függ –, azonban érdemes 
itt idéznünk Fodor István egy másik gondolatát is: “Az
bizonyos, hogy az eszperantó eddigi sikereit annak köszön- 
heti, hogy mozgalom lett belőle, lelkes, sőt fanatikus hívek-
kel. Ahhoz, hogy ebből a körből tovább terjedjen, vagy az 
206                                                                                      
kell, hogy az emberiség többsége átvegye ezt a lelkesedést,
vagy az, hogy központi intézkedéssel, nemzetközi megálla-
podással világnyelvvé tegyék."
Egy ilyen nemzetközi megállapodás előfeltételeiről a
fentiekben már volt szó. Most próbáljuk meg végiggondol-
ni, mit jelent az, hogy “az emberiség többsége átvegye ezt
a lelkesedést"? Nyilvánvalóan nem várható el az, hogy az
emberiség többsége, tehát legalább 2,5 milliárd plusz 1
ember minden komolyabb ösztönzés nélkül úgy döntsön,
hogy megtanul eszperantóul. Ugyanakkor az eszperantó
szervezetek jelenlegi struktúrájukban általában csupán a
nyelv elkötelezett terjesztőit, aktivistáit látják szívesen a
soraikban, tehát lényegében még az eszperantó nyelv ún.
“passzív", mozgalmi munkát nem végző használói is kívül
rekednek a szervezeti kereteken, nem beszélve azokról,
akik csupán rokonszenveznek az eszperantisták célkitűzé-
seivel.
A Magyar Eszperantó Szövetség e helyzet megváltozta-
tása céljából egy új, egyszeri belépési díjjal járó pártoló
tagsági kategóriát hozott létre, hogy a nyelv életének
századik esztendejében konkrét formát ölthessen az a
rokonszenv, amelyet a társadalom jelentős hányada tanúsít
az eszperantó iránt. Ilyen pártoló tagként vár soraiba
mindenkit, aki úgy gondolja, hogy a nemzetközi érintkezés
nyelvi problémáját az eszperantó nyelv oktatásának és
alkalmazásának a folyamatos szélesítésével, majd pedig az
erre minden tekintetben megérett helyzetben általános
bevezetésével lehetne a leghatékonyabban és a legdemokra-
tikusabb módon megoldani. A kötet végén részletes tájékoz-
tató olvasható a belépés módjáról. Most azonban térjünk
vissza azokhoz, akik Fodor Istvánnal, a kitűnő nyelvtudós-
sal ellentétben úgy látták: az eszperantó azért nem lett a
világ “második anyanyelve", mert “nem elég jó".
Az új mesterséges nyelvek alkotói között megtalálhat-
juk a nemzetközi nyelv gondolatának a meggyőződéses
híveit (gyakorta korábbi eszperantistákat), és találkozha-
tunk jeles nyelvészekkel is. Mivel az eszperantó felszínes
bírálói általában a “természetesség" hiányát és e nyelv
“keverék" jellegét vették célba, az újonnan született nyelv-
207

tervezetek általában a vélt “természetesség" érdekében
lemondtak az eszperantó nyelvtan gyakorlati kivételmentes-
ségéről, a szókészlet vonatkozásában pedig általában vissza-
tértek a szinte kizárólagosan latin alaphoz. Ezáltal azután
az eszperantónál lényegesen nehezebben tanulható nyelve-
ket hoztak létre. (E nyelvek csupán azok számára könnyű-
ek, akiknek az anyanyelve valamelyik újlatin nyelv, azon-
ban érdekes módon meg az újlatin nyelveket beszélő orszá-
gokban sem terjedt el egyetlen ilyen latin alapú mestersé-
ges nyelv sem.)
Az alábbiakban a 146 tervezet közül ötről ejtünk szót:
az idóról, az occidentalról (interlinguéről), a novialról, az
interlinguáról és a Fodor István által is említett romanidról
– ez utóbbiról csupán azért, mert szerzője magyar. ízelítő-
ül mind az öt nyelven idézünk egy-egy néhány soros
szöveget.
Az idó 1907-ben született, s tulajdonképpen az eszperan-
tó “megreformált" változata, szerzője Louis Couturat fran-
cia filozófus. Couturat az eszperantót főként logikai szem-
pontból bírálta, az idóban azonban tetten érhető a “termé-
szetességre" való törekvés is (pl. a főnévi igenévnek többfé-
le végződése lehet, mint a franciában, spanyolban stb.), s
ettől a vélt “természetességtől" bizony nem lett könnyebb
a nyelv.
Igen sajátos volt az a mód, ahogyan az idó a nyilvános-
ság elé lépett. 1907. október 15. és 24. között egy tudósokból
álló nemzetközi bizottság ült össze Párizsban, amely egy
sor nyelvtervezetet, köztük az akkor már 22 éve működő
eszperantót vizsgálta meg azzal a céllal, hogy ajánlást
tegyen, melyik alkalmas rá, hogy betöltse a nemzetközi
közvetítő nyelv szerepét. A bizottság végül arra a következ-
tetésre jutott, hogy “elvben elfogadja az eszperantót, azok-
kal a módosításokkal, amelyeket már részben tartalmaz az
Ido elnevezésű tervezet"– idézi dr. Szerdahelyi István a
határozatot, majd teljes joggal állapítja meg, hogy “az
egész tanácskozás és a körülötte zajló mesterkedések lénye-
gében az Ido széles körű elfogadtatásáért történtek."
Mint ma már ismeretes, e mesterkedések hiábavalóak
voltak: az idó nem keltett különösebb visszhangot a nemzet-
208
közi közvetítő nyelv barátainak szűk körén kívül. Mindösz-
sze annyi történt, hogy az eszperantisták néhány százaléka
átpártolt az idóhoz. A világ tudomást sem vett Couturat
nyelvtervezeteről, pedig Wilhelm Ostwald német kémikus
az idó propagálására költötte Nobel-díja jelentős részét. És
most álljon itt néhány sor időül:
“Altestimata Siori!
En la hierala jurnalo di via urbo me lektis, ke vi
serchas kontoristo, qua ültre la registrago anke povus
korespondar en la linguo cheka ed Ido. La dezirata konoca-
jin me posedas, segun quante me savas, c pro to permisez a
me, simple e sen vartar pluse, propozar mea servi por ica
of ico, se ankore vakanta."
(A szöveg szoros, s ezért talán kissé döcögő magyar
fordítása: “Mélyen Tisztelt Uraim! Városuk tegnapi úságá-
ban olvastam, hogy olyan tisztviselőt keresnek, aki a
könyvelési munka végzésén kívül cseh és idó (illetve occi-
dental, interlingua vagy eszperantó) nyelven levelezni is
tudna. Legjobb tudomásom szerint a megkívánt ismeretek-
nek birtokában vagyok, ezért engedjék meg, hogy egyszerű-
en és további várakozás nélkül felajánljam szolgálataimat
erre az állásra, ha még üres." Az összevethetőség érdekében
ugyanezt a szöveget közöljük occidental, interlingua és
eszperantó nyelven is.)
A következő tervezet, az occidental szerzője “dezertör"
eszperantista, a balti német Edgár von Wahl. Egy sor
nemzetközi nyelvtervezetet kipróbált, közben maga is állí-
tott össze ilyen tervezetet már korábban is. Az 1922-ben
közreadott occidental – mint a neve is mutatja – a
nyugat számára készült, s kizárólag az újlatin nyelveken
alapult, szép számban “átmentve" ezeknek a nyelveknek a
kivételeit is. Szerzője az occidentalt 1949-ben “interlingue"-
re keresztelte át. És íme, a mintaszöveg:
“Altestimat Seniores!
In li yeral jurnal de vor cité yo ha leet que vu sercha
un contorist quel ultra li tenida de libres anc vell posser
coresponder in li lingue tehec c Occidental. Li desirat
conossenties yo possede, tant quant yo savc, e pro to plcs
permisser me, simplicmen e sin plu atender, proposir mi
servicies por ti-ci of icie, si ancor vacant."
209

Az 1928-ban megjelent novial nevű nyelvtervezet az
elsö, amelynek a szerzője nyelvész, ráadásul nem is akármi-
lyen: a dán Ottó Jcspersen nemzetközileg is elismert nyelv-
tudós volt. Jespersen is a “természetesség" útját járja, ő is
az újlatin nyelvekből merít, s nyelvtervezete bizony na-
gyon hasonlít az occidentalra. A novialt alkotójának tudo-
mányos tekintélye sem tudta sikerre vinni – nyelvtervezet
maradt, sose lett belőle élő nyelv. Novial nyelvre nem
sikerült mintaszövegünket lefordíttatnunk, helyette Jesper-
sen néhány sorát idézzük, amelyben a nyelv alkotója arról
ír, hogy a novial nem olyan gazdag, mint az angol, nem
olyan elegáns, mint a francia... (Hát ha ő mondja, higgyük
el neki...)
“Un objetione kel bli ofte fa konter konstruktet ligues
es ke les pove nulitem es tam boni kam li natur-lingues. Es
ver ke novial non es tam richi kam anglum, non tam
eleganti kam fransum, non tam vigorosi kam germanum,
non tam béli kam intalianum, non tam nuansosi kam
rusum, non tam hemali kam nusen patriali lingue."
1951-ben látott napvilágot az interlingua, amely az
International Auxiliary Language Association (Nemzetközi
Segédnyelv Szövetsége, rövidítve: IALA) kollektív alkotása.
A két évtizedig eltartó munkában számos nemzetközi hírű
nyelvtudós vett részt egy német származású amerikai nyel-
vész, Alexander Gode vezetésével. A nyelv népszerűsítésére
egy gazdag mecénás jóvoltából igen jelentős összeget – dr.
Szerdahelyi István már idézett műve szerint 3,5 millió
svájci frankot – költhettek. Az eredmény ehhez képest
meglehetősen szerény volt: létrejött egy az occidentalhoz és
a novialhoz hasonló, “természetességre" törekvő nyelv,
amely nem volt képes elterjedni: ma már csak egy-két –
főként amerikai – szakfolyóirat közöl tartalmi összefogla-
lókat interlingua nyelven. És most lássuk mintaszövegünk
fordítását ezen a drága nyelven:
“Estimatissime Scniores!
In le jornal de heri de vostre űrbe io ha legitc que vos
cercaun commiso que ultra le tenantie de libros etiam
poterca corresponder in le lingua chec c Interlingua. Io
210                                                                                       
possede le desiderate cognoscentias, quante io sape, e pro
illő permitte me, simplicemente e sin plu attender, de
proponer mi servicios pro iste officio, si ancora vacante."
Magyar Zoltán romanidfa először 1956-ban látott napvi-
lágot, majd néhány évvel ezelőtt jelent meg a nyelv egy
bővebb tankönyve. Magyar is “természetességre" törekszik,
s miként a nyelv neve is mutatja, az újlatin nyelvekből
merít, alapelve tehát lényegileg ugyanaz, mint az occiden-
talé, a novialé és az interlinguáé. Romanid nyelven sem
rendelkezünk mintaszövegünk fordításával; mintaként
ezúttal olvassunk el néhány sort Petőfi: “Fa leszek, ha
fának vagy virága..." című verséből a nyelv alkotójának a
fordításában:
“Mi deven arbor...
Mi deven arbor, cs ti arbor flór,
Si ti es ror, flór vol mi deven,
Mi deven ror, si ti es solc ray,
Noy felic unión sic va ven."
A felsorolt nyelvtervezetek közül jelenleg csupán az
idónak és az occidentalnak vannak használói, azonban
ezek száma együttesen is legfeljebb ezer körül van az egész
világon.
Végül pedig lássuk mintaszövegünk és a romanid nyel-
ven idézett Petőfi-vers eszperantó fordítását:

“Altestimataj Sinjoroj!
En la hicraüa jurnalo de via urbo mi legis, ke vi serőas
kontoriston, kiu, króm la librotenado, ankaü povus kores-
pondi en  la lingvo őeHa kaj Esperanto. La deziratajn
konojn mi posedas, kiom mi scias, kaj pro tio permesu al
mi, simple kaj sen plua atendo, proponi miajn servojn por
tiu ci of ico, se ankoraű vakanta."
“Arb' mi estos, se...
Arb' mi estos, se vi arbo-floro,
flór' mi estos, se vi rosogut',
ros' mi estos, se vi sunradio,
por ke unuigu nia tut\"
(Kalocsyay Kálmán fordítása)
Azok az olvasóink, akik tudnak franciául vagy vala-
mely más újlatin nyelven, valószínűleg különösebb fejtörés
211

nélkül megértik az occidental, a novial és az interligua,
sőt, talán az idó nyelvű szöveget is, az eszperantóval
azonban – ha soha nem tanulták ezt a nyelvet – valószínű-
leg nehezebben boldogulnak. Ez abból adódik, hogy az
eszperantó nem kizárólag egyetlen nyelvcsalád nyelveiből
meríti szavait – szókészletében a latin mellett jelentős
súlyt képvisel a germán és a szláv elem is. Másrészt az
eszperantó nyelvtan sem “tapad" mindenáron a nemzeti
nyelveken megszokott formákhoz, hanem mindenekelőtt
egyszerűségre és szabályosságra törekszik, s fölénye e te-
kintetben a legnagyobb vetélytársai fölött. Ki kell emel-
nünk még képzőrendszerét, amely jelentős megtakarítást
biztosít a gyökszavak vonatkozásában, s ugyanakkor igen
árnyalttá és pontossá teszi a nyelvet. Az eszperantó nyelv
alkotója és a nyelvet továbbfejlesztő közösség nem tévedt
be a hamis “természetesség" zsákutcájába. Felismerték,
hogy az igazi természetességet nem az egyik vagy másik
nyelv vagy nyelvcsalád szeszélyes nyelvi hagyományaihoz,
hanem az emberi gondolkodásmód általános szabályaihoz
való hűség jelenti. Ez vonzott egy évszázadon át az eszpe-
rantóhoz mindenkit, aki a nemzetközi nyelv gondolatának
elkötelezett híve volt, s ezért lett az eszperantó minden
eddigi (s lesz az esetleg ezután színre lépő) vetélytársának
a helyzete reménytelen.
A magyar nagyközönség hosszú időn keresztül meglehe-
tősen tájékozatlan volt a mesterséges nyelvtervezetek vonat-
kozásában. 1984-ben hiánypótló kötet jelent meg a Gondo-
lat Kiadó “Pro és kontra" sorozatában, Antal László szer-
kesztésében. A kötetnek vitathatatlan érdemei vannak ab-
ban a tekintetben, hogy megcáfol jó néhány olyan babonát,
amely a mesterséges közvetítő nyelv lehetőségét tagadja,
ugyanakkor igen eifogultan kalauzolja az olvasót a létre-
jött nyelvtervezetek dzsungelében. Nem titkolja szimpátiá-
ját az idó, az occidental és főleg az interlingua iránt, s
lépten-nyomon arra panaszkodik, hogy ezek a nyelvterveze-
tek a “hatalmas" eszperantó szervezetek ellenállásán buk-
tak cl. De hát mitől voltak olyan “hatalmasak" ezek az
eszperantó szervezetek? Az eszperantó népszerűsítésére
senki sem költötte rá a Nobel-diját, s az eszperantistáknák
212
olyan mecénáshoz sem volt szerencséjük, aki 3,5 millió
svájci frankkal ajándékozta volna meg őket: az eszperantó
szervezetek zöme lényegében ma is tagdíjakból él szerte a
világon. Talán az eszperantó mozgalom eszméi toboroznak
híveket a nyelv számára? Minden bizonnyal ez is szerepet
játszik, de hát az eszperantó célja is ugyanaz, mint vetély-
társaié; a népek közötti megértés, barátság elősegítésének
gondolata szerepel valamennyi nyelvtervezet célkitűzései
között. Mi vonzza hát az embereket az eszperantóhoz?
“Végigzongorázva" a lehetséges magyarázatokat, nem ma-
rad más hátra, mint maga a nyelv, és az a tény, hogy az
eszperantó megtanulása elterjedtsége miatt ma már valós
gyakorlati haszonnal jár, ami a többi nyelvtervezetről nem
mondható cl. Amint ez már sok más esetben is megtörtént,
a mesterséges nyelvtervezetek dolgában a gyakorlat látvá-
nyosan fügét mutatott az elméletnek: azok a nyelvterveze-
tek, amelyek a “nyelvészeti laboratóriumok". Vizsgálatain
kitűnő osztályzatot szereztek, megbuktak a gyakorlatban,
az eszperantó pedig, amelyet számos nyelvész (korántsem
mindegyik!) fanyalogva fogadott, ha nem is tudta meghódí-
tani az egész emberiséget. Ma már tagadhatatlan szerepet
tölt be a nemzetközi kapcsolatokban, kiirthatatlanná vált,
bár többen is megpróbálták eltörölni a föld színéről, amint
ez könyvünk egy másik fejezetében olvasható.
Ez azt jelentené, hogy az eszperantó hibátlan? Szó sincs
róla: az ékezetes betűket, a kissé túl gazdagra sikeredett
mássalhangzórendszert (nekünk, magyaroknak ez nem okoz
gondot, de egy spanyol vagy egy finn pl. nehezen tudja
megkülönböztetni az s és az sz hangot) több-kevesebb
joggal bírálták, azonban Antal László is megállapítja, hogy
ez a fogyatékosság, úgy látszik, nem gátja az eszperantó
terjedésének.
Valóban így van. A fent ismertetett öt – és a további
141– nyelvtervezet készítője egy elméleti tévedés áldozata
lett. Az eszperantó nem a fentebb említett nyelvészeti
“fogyatékosságai" miatt nem ért cl átütő sikert: ezt éppen
a “tökéletesebb" nyelvtervezctek totális sikertelensége bizo-
nyítja meggyőzően. Hogyan is mondta Fodor István: “Az
eszperantó kétségkívül bebizonyította életképességét, és ha
213

lehetne is elméletben jobbat gyártani nála, elég jó ahhoz,
hogy használni lehessen... (...) Hogy az eszperantóból lesz-e
világnyelv, az nem nyelvtudományi, hanem politikai kér-
dés."
Talán maradjunk ennyiben.
Benczik Vilmos

IRODALOM:
Antal László (szerk.): A világnyelv. Gondolat, 1984.
Bárczi Géza: Az eszperantó nyelvi értéke. Eszperantó Magazin, 1975. május.
Bárczi Géza: Világnyelvvé válhatik-e az eszperantó? Magyar Nemzet, 1966.
március 27.
Drezen, E.: Historio de la mondlingvo. Leipzig, 1931.
Fodor István: Mire jó a nyelvtudomány? Gondolat, 1968.
Gilbert, William: Planlingvaj problemoj. La Laguna, 1962.
Dr. Szerdahelyi István: Bábeltől a világnyelvig. Gondolat, 1977.
Szerdahelyi István: Bevezetés az interlingvisztikába. Történeti vázlat és forrástanulmány. Tankönyvkiadó, 1980.
Tótfalusi István: Bábel örökében. Móra, 1972.
214

Amikor ezeket a példabeszéde-
ket elmondta, Jézus távozott
onnan. Visszament városába, és
az ottaniakat tanította a zsinagó-
gákban. Azok csodálkozva kér-
dezgették: “Honnan van ennek a
bölcsessége és a csodatévő ereje?
Nem az ácsnak a fia? Nem
Mária az anyja, nem Jakab,
József, Simon és Júdás a testvé-
rei? S nővérei nem mind itt
élnek köztünk? Honnét vette hát
mindezeket?" Jézus erre meg-
jegyezte: “A prófétának csak a
saját hazájában és házában
nincs becsülete."
(Máté evangéliuma 13,53-57.)

EGY MAGYAR ÍRÓ KETTŐS ÉLETE
avagy Gulliver Eszperanciában

Ha egy magyar szakos egyetemista meghallja ezt a szót:
“spenót", nem a parajfőzelékre gondol először, hanem arra
a hatkötetes, középzöld borítójú monumentális magyar
irodalomtörténetre, amelyből ilyen irányú ismereteinek
java származik. Ami a “Spenót"-ban benne van, azt tudni
kell, ami nincs benne, azt többnyire nem is érdemes tudni.
Az említett találó becenevű alkotás hatodik kötetének
címe: “A magyar irodalom története 1919-től napjainkig"
(a kiadás éve 1966). Ebben a nagy alakú 1106 oldalas
könyvmonstrumban hiába keressük Szathmári Sándort.
Vagyis róla egy ma Magyarországon végző magyartanárnak
nem kell tudnia. Miért? Titok.
215

A baráti társaságba beállító csinos hölgyön lehetetlen
szabású, jajsárga ruha ékeskedik, a haját zöldre festette.
Valaki megszólal: “Hogy nézel ki?" Mire a divatos külsejű
lány így vág vissza: “Ez a legújabb kipu!" Aki megszólta,
felélénkül: “Pricc-prucc, sőt vaké-vaké! Hát te is kona
vagy? Akkor biztosan elnyered a nagybotot!" Az érthetetlen
szavak áradatát egy harmadik hang vágja el. “Szerintem
ilyesmiről vitatkozni nem kazo!"
Mielőtt az olvasó ezt a tolvajnyelvet megunva, mérgesen
továbblapozna, eláruljuk: az 1941 és 1980 között öt kiadás-
ban megjelent “Kazohinia" című regény olvasói közé csöp-
pent. Az író: Szathmári Sándor. A furcsa szavak e könyvből
valók. Mielőtt azonban megmagyaráznánk őket, ismerked-
jünk meg a Kazohinia cselekményével!
Az 1930-as évek Gullivere, aki ruházatát és XX. századi
ismereteit leszámítva tökéletes mása a két évszázad előtti
Swif t-f igurának, hajótörést szenved, s ennek következtében
egy ismeretlen szigetre vetődik. Ez Kazohinia, itt élnek a
rejtélyes hinek, akik egy telepen bezárva tartják a különös
behineket. Gulliver, az angol hajó seborvosa megismerkedik
mindkét társadalommal, és emlékirataiban elmondja, mit
tapasztalt.
Először a hinek közé kerül. E társadalom legfőbb
jellemzője a magasan fejlett technikai civilizáció: a nagysze-
rű műanyag utakon műanyag kerekű autók, a síneken
műanyag kerekű vonatok suhannak hangtalanul. A gyárak-
ban zaj nélkül járnak a nagy teljesítményű gépek, a posta
minimális erőbefektetéssel tökéletesen működik (“anyag
nem vész el"), a kórházban a legtöbb betegséget egy
gyógyító kemencében elmulasztják.
Kazohiniában ezzel szemben nincs üzlet, nincs pénz,
nincs lakbér, nincs lakáshiány és nincs éhezés. Szükségleteit
bárki kielégítheti a nyilvános raktárakban, az önkiszolgáló
éttermekben és beköltözhet bármelyikbe az üresen álló
egyszobás, összkomfortos lakások közül. Sőt, ha munkahelye
közelében nem talál ilyet, felszólíthat valakit, aki messzebb
dolgozik, hogy adja át neki otthonát.
Ezt a világot a kazo irányítja. Gulliver szerint ez “a
gavalléria, méltányosság, türelem, önérzet és igazságosság
között van". Ad egy pontos meghatározást is: “Kazo az a
216
tiszta értelem, ami matematikai egyenesben látja maga
előtt, hogy mikor hogyan kell tennie, hogy a társadalmon
keresztül az egyén a lehető legnagyobb jólétet és kényelmet
érje el." Ennek ellentéte a kazi. Ilyen például, ha egy
ember kicseréli a ruháját, amikor az még hordható, felállít
valakit egy padról, pedig az fáradtabb nála. Efféle esetek
azonban Kazohiniában gyakorlatilag nem fordulnak elő. A
hinek ezt azzal indokolják, hogy “technikai ismereteink és
ép ész birtokában nem képzelhető, hogy valaki meg akarná
enni a villanylámpát... a tilalmat csak bolondnak kell
magyarázni, annak pedig úgyis hiába", mivel “minden
embernek megvan a maga kazo esze". Egy Gulliver számára
fontos dolog azonban szintén nincs a hinek között: lélek. S
ezáltal nincs művészet, zene, költészet sem. Gulliver unatko-
zik, és nem képes elviselni a lélek hiányát.
A “lélektelen" emberségből megpróbál a szerelembe mene-
külni, azonban a hinek ezt sem ismerik. Gulliver kapcsolat-
ba kerül egy szép hin nővel, Zolemával, aki értetlenül
reagál udvarlására, majd amikor a férfi már minden
reményét elvesztette, így szól: “Felébredt a vágyam, és
különben is még két gyermeket kell szülnöm. Képes volnál-
e nemi munkára?" A “nemi munka" Gulliver várakozása
ellenére kitűnően sikerül. Ám ez az öröm hamar elmúlik,
mert a regény hőse megtudja, hogy Zolema számos más
férfival ugyanilyen hévvel végezte a “nemi munkát".
Gulliver rádöbben: lélek nélkül nem tud élni.
A hinek közé csöppent ember Zatamonhoz, a bölcs hin
orvoshoz fordul és felkiált: “Nézd: te azt mondod, hogy a
léten kívül egyébre törő vágy nem létezhet. De bennem
igenis él ez a vágy, és azt mondom, hogy igenis lehetséges.
Mit bizonyít ez?" A folytatást is érdemes szó szerint
idézni: “Zatamon figyelmesen nézte arcomat. Kis szünet
után megszólalt: – Azt, hogy behin vagy." E szavak megpe-
csételik Szathmári hősének sorsát. Úgy dönt: ennél a lélekte-
len világnál minden jobb, és önként, a hinek figyelmezteté-
se ellenére, átvonul a behintclcpre.
A behinckkel való ismerkedés jól kezdődik: egy behin
vizespoharakkal zenél, a körülállók nevetnek (micsoda
felüdülés a hinek szenvtelensége után!). Később azonban
Gulliver egyre több nehézséggel kerül szembe. Kiderül,
217

hogy ha találkozik valakivel, a saját orrára kell tenni az
ujját, és azt kell mondani: pricc-prucc, mert ez a belki. És
ha valaki nem tudja, hogy ez a ketni, akkor enoálnák
miatta. Akik viszont már jól ismerik egymást, azok egymás
farát vakarják, ha találkoznak. Ez emeli őket a kinti bivak
tömeg fölé. De ez nem minden, mert a betikek (aki régebben
ült a padon, annak elak betikek) számára a belki nem
pricc-prucc, hanem “vaké-vaké!" Azért, mert a betikek
lábán rézkocka lóg, és jelezni kell, hogy az egyszerű
behinnek fáj a lába, mert nem verdesi a rézkocka, amely
mellesleg bilev, de valójában aneba.
Mire hősünk ideér a tanulásban, megint elkövet egy
súlyos hibát. Az evésről érdeklődik, de az kave, mert az
ételt szellemiségnek kell nevezni, és emlegetése tilos, mert
nem ketni. Mellesleg vigyázni kell, mert aki nem ketni,
arra könnyen rámondják, hogy lamik, ez a szó borema, és
ha valakire rámondják, annak kést kell szúrnia a másikba,
különben késképtelennek fogják nyilvánítani, és se öt nem
szurkálják meg, sem ő nem szurkálhat.
Mindez semmi ahhoz képest, hogy nők szeme láttára
nem szabad “elkölteni a szellemiséget". Gulliver ebbe a
csapdába is beleesik. Egy alkalommal nyitott ajtónál eszik,
egy nő elájul, őt pedig meg akarja verni a tömeg. Már
elhangzik a vészes “lamik" szó, amikor valaki megkérdezi
a botrány okozóját: “Milyen beha vagy: kona vagy kemoríV
Gulliver hazardőr módra rávágja: “kona", s ezzel megmene-
kül. Barátokat szerez két kona behin, Zcmöki és Zeremble
személyében, akiktől megtudja, hogy a kona adja az igazi
bötót. Gulliver bekerül a konába, amelynek anebája a
négyszög. Joga lesz résztvenni a bukuban, vagyis megszurkál-
hatja a kemonokat, akik a falra rajzolják utálatos köreiket,
s a négyzetet meggyalázzák, azáltal, hogy átlókat húznak
bele, a sarkait pedig letörlik.
Az is kiderül, hogy e rengeteg sületlenség azért van,
mert az embernek nemcsak szeme, hanem bruhuja is van,
és az a fontosabb. E bruhunak a tápláléka a sárga kavics,
amelyet a hón alá kell szorítani, de közben nem szabad
enni, sőt még az evést emlegetni sem. A kavics természete-
sen aneba, tehát tilos róla tiszteletlenül beszélni. “A behi-
nek nagyon kényesek bruhujukra, úgy hogy az ilyen gyaláz-

218                                                                                        
kodást nem egy lamikon véresen torolták meg" – írja
erről Gulliver.
Gulliver nem érti, miért kell kipu címén lyukat vágni a
ruhák farára, szögeket verni a székbe, miért kell két beha,
miért nem lehet anebák és buku nélkül békésen élni. E
gondolataival okozza a legnagyobb felháborodást. Amikor
nem érti, miért nem szabad békét akarni, a következő
választ kapja: “Na hallod, a világot vérbe, lángba és
nyomorba taszítani csak elég nagy bűn!"
Miközben az angol hajóorvos a behin élet egyre mélyebb
rétegeivel ismerkedik meg, sorozatosan követi el a hibákat.
Megmondja egy gyereknek, hogy a szemével lát, s ezzel
tönkreteszi annak bruhuját, amiért bezárják. De a legna-
gyobb baklövéseket a regény hőse a behin nőkkel kapcsolat-
ban csinálja, akik nagyon rosszul tápláltak, szájukat és
gyomrukat eltakarják. Már a behintelepen töltött idő elején
az okozta a bajt, hogy Gulliver egy nő jelenlétében evett.
Most viszont felajánlja szellemisége egy részét egy nőnek,
Zukrulának, aki azonban kijelenti, hogy soha életében
nem kívánta, mert ő nem egy olyan. Majd botrányt csinál,
mivel egy férfi el akarta rabolni valamijét. “De hogy
mijét, azt persze nem árulta el – jegyzi meg Gulliver –,
csak valami legdrágább kincséről beszélt, holott egy penny
érték se volt nála."
Aztán kiderül, hogy a nőkkel múlt időben ketni beszél-
ni jelen helyett, de szabad néha egy bujpiffet tapintani. Ez
zenére végzett bonyolult közös játék a kéz ujjaival. De
legfontosabb a bikbam. Ez is megtörténik. Zukrula Gulli-
vert, Zemökit és Zeremblét elviszi egy betikhez, aki felköti
a talpára a tepsiket, aztán leoldja. És ekkor jön a lényeg.
“Ezt megtette háromszor – beszéli el a regény főhőse –,
majd egy melegített rézkockát vízbe dobott, a vizet félig
kiitta, a kockát egy kilyuggatott kendőbe csavarva, mind-
kettőnket fejbe ütött vele, újra kibontotta, és pénzt kért
tőlem."
Ezután hazaérkezve Zukrula tökéletesen megváltozik,
megfeledkezve a ketniről, áttér a jelen időre, és így követe-
lőzik: “Adjál enni, apukám, a szemem kopog az éhségtől,
ide azt az ételt, tömd a számba, a gyomromba, hogy végre
jóllakjam!" “Ereimben meghűlt a vér – meséli Gulliver. –
219

Annyira tobzódott a tilos szavakban, hogy én, aki már
lassan beleszoktam a ketnibc, ijedten futottam ki, nehogy
újra bezárjanak." Végül mégis bezárják, mert nem adott
enni egy nőnek.
Ugyanennek a fordítottja történik, amikor Gulliver
enni ad egy nőnek, aki pénzért eszik, viszont botrányt
csinál, mert a “kuncsaft" nem akar az evésért fizetni.
Gullivert újra bezárják, mert enni adott egy nőnek, de nem
fizetett érte.
A sok szenvedés során Gulliver egyre jobban ráébred
annak a behinkórnak a lényegére, amelyre csak a hajlamos-
ság öröklődik, “mely csak hosszas fertőzés után fejlődik
kórrá, a skoróban ( az iskolában és a behin társadalomban
töltött évek alatt". A kór jellemzése így hangzik Gulliver
megfogalmazásában: “Létük alapeleme az egymás elleni
fenekedés... Minden csoportnak van bizonyos rögeszmeköre,
és látszólag ez különbözteti meg a másiktól. Ez azonban
csak a látszat. A valóság az, hogy nem rögeszmékért küzde-
nek, hanem a küzdelemhez agyalják ki a rögeszméket".
Gulliver, akit háromszor és különböző okból bezártak,
elveszti állását, lakásából kiteszik, és koldulni kényszerül.
Ám ami ennél is tragikusabb: kényszerítik, hogy mint hős
bumbuk részt vegyen a bukuban. ő ezt megtagadja, sőt
megpróbálja a konákat és a kemonokat kibékíteni, amiért
végérvényesen lamiknak nyilvánítják. Ebben a pillanatban
megjelennek a hinek és megmentik. A behineket pedig,
akik nem akarnak megbékélni, gázzal elaltatják. Gulliver
kezébe is gázt fúvó csövet adnak. Ekkor a két beha
egyesül, s a hinek és a békét prédikáló “lamik" ellen
fordul. “A tömeg ajkán újra felzendült az ének – emléke-
zik a hajóorvos –, és magasra tartott körökkel, négyszögek-
kel úgy jöttek felém, mint ahogy az őskeresztények mehet-
tek a gladiátorok kardjai elé... A behinek egymás után
estek össze, az ének egyre halkult, egyszer csak megingott
az egymás mellett tartott kör és négyszög is... Egyik kézből
a másikba vándorolt, míg az utolsó földbe szúrta, végül
pedig neki is torkára fagyott a dal... Szívet tépő látvány
tárult szemem elé: két földbe szúrt póznán a kör és a
négyszög csillogott, körötte ezerkétszáz mozdulatlan hulla
borította a földet."                                                               
220                                                                                      
A hineket azonban nem hatja meg a képzelt célokért –
anebáert, beháért, bötóért – meghalni kész behinek látvá-
nya, és “megszüntetik" őket, magukkal viszik Gullivert,
aki ismét a kazo országába kerül. Itt Zatamon, a bölcs hin
orvos azt is elmagyarázza, hogy az életet a nap kozmikus
sugarai irányítják, s az ember agya ezt fogja fel, ám egy
primitívebb fokon az agy önrezgést is kibocsát, s “a
valóságos célokon kívül... maga termel magának célokat,
ferde ösztönöket, ketnit, kiput, bruhut, bikbamot, bötót és
ezer egyéb nem létező dolgot, mialatt létük önmagát pusztít-
ja el, és átmegy a nemlétbe. A hinek új fajt jelentenek,
akik már mentesek ettől a hibától. A behin ezzel szemben
őshin, aki nem rendelkezik az önsugárzás ellenszerével.
Időről időre, a behinség génjével terhelt hinek párosodása-
kor, behinek születnek, ezeket kell a behintelepre száműzni,
és ha teljesen lehetetlenné teszik létüket, meg kell szüntetni
őket.
Zatamon legkeserűbb leckéje így hangzik: “Nem ismer-
tél rá a tieidre, mert kultúrátok formában különbözik. Az
ő életük más szavakkal pusztítja el magát, mint a tiétek,
pedig a kettő azonos: a behinség. Avagy nem te mondtad
nekem valaha, hogy az élet tartalma nem a kórház, gyár,
kenyér, egészség, hanem a lélek.
Gullivert megdöbbenti a szembesülés saját “bruhujá-
val", és eldönti, hogy elmenekül a szigetről. Titokban
motorcsónakot épít, és megszökik vele. A lemenő nap
tányérjában meglátja a sziklát, ahol valaha Zolemával volt
együtt. Most is áll ott egy hin. Zolema vagy más, nem
tudhatni. Ezután sokáig fáj a szeme, pedig Gulliver, mint
orvos, tudja: “az emberi szem nem arra van teremtve, hogy
túl erős világosságba beletekintsen".
Itt valójában véget ér Szathmári Sándor Gulliver-regé-
nye, amelyről, ki tudja miért, megfeledkeztek az irodalmá-
rok. Az utolsó, huszadik fejezet valójában epilógus, amely
arról szól, hogyan talál rá Gulliverre egy angol hajó,
amely hitetlenkedő tisztikarának a hajóorvos elbeszéli
élményeit. “Rendkívüli derültséget keltett – meséli a
történet főhőse –, mikor a lábfej megfogásáról, a vaké-
vakéról és a betik rézkockájáról beszéltem, és büszkeségem-
re szolgált, hogy különösen az admirálisnak szereztem vele
221

vidám perceket, aki a hihetetlen őrültségeken és céltalan
ostobaságokon olyat kacagott, hogy csak úgy csörögtek a
mellén érdemrendjei." Vagyis a bilevek – teszi hozzá
gondolatban az olvasó. Szó van még a fejezetben arról,
hogy dobja ki az angol gentleman házából a parkettáncost,
aki a házi tűzhelynél elfoglalta a helyét, s hogy fizeti
vissza útleírása honoráriumából az életbiztosítási összeget,
amelyet felesége elköltött.
Amikor az olvasó leteszi a Kazohiniát, jogosan kérdezi:
ki hát az a rejtélyes ember, aki e könyvet írta? Nem
álnév-e a Szathmári? Talán valami híres író nem akart
ilyen furcsa könyvet a saját neve alatt kiadni... Nem,
kedves olvasó, bármilyen szép is lenne, ha így lenne
(mellesleg mások is gondoltak erre), a valóság sokkal
egyszerűbb, akárcsak a kazo.
Szathmári Sándor 1897. június 19-én született Gyulán
és 1974. szeptember 27-én halt meg Budapesten. A Kazohini-
án kívül számos elbeszélést, novellát és újságcikket írt.
Elbeszéléseinek java is megjelent 1972-ben. Gépvilág és más
fantasztikus történetek címen a Gondolat Könyvkiadó gondo-
zásában.
Érdemes tudni Szathmáriról, hogy a Műegyetemen szer-
zett diplomát, és mint a MÁVAG mérnöke ment nyugdíjba.
A 30-as években bekapcsolódott a forradalmi munkásmozga-
lomba, ahol személyesen megismerkedett József Attilával.
A Kazohinia kalandos története egy periratból rajzoló-
dik ki. 1958-ban ugyanis Tamkó Sirató Károly társszerzősé-
gi pert indított Szathmári ellen. Az utóbbi mintegy 30
sűrűn gépelt oldalon bizonyítja, hogy a regény az ő önálló
alkotása. Ennek során egy sor fontos tényt közöl a Kazohi-
niáról. Felsorolja azokat, akik tudtak a mű történetéről.
Szerepel közöttük József Attila, Nóti András, Jáhn Ferenc,
Füredi József, Dési Huber István, Nemes István, Kovách
Aladár, Karinthy Frigyes, Keresztury Dezsőné.
A periratból azt is megtudjuk, hogy Szathmári sokáig
hiába házalt a kézirattal. Sem Komlós Aladár, sem Benedek
Marcell nem vállalkozott rá, hogy kiadja. De az is kiderül,
hogy az író az 1935-ben elkészült első változathoz 1936
közepétől 1938 közepéig 165 oldalt írt hozzá. Nem tagadja
a dokumentum Tamkó Sirató hozzájárulását sem, de megál-
222
lapítja: “összesen 89 bejegyzése közül 23-at tudtam megvaló-
sítani, 22-t csak megfelelő módosítással, a többit sehogy-
sem."
Egy izgalmas irodalomtörténeti adatra is fény derül: a
Kazohiniának eredetileg más befejezése volt. Eszerint Gulli-
vert, amikor nem tud beilleszkedni a hinek életébe, elviszik
Monebához, egy angol feltalálóhoz, aki sugárzással szabadít-
ja meg a hineket az agy önsugaraitól. A tudós azonban
nem képes hinné válni, és erkölcstelen életet él palotájában.
Gulliver szemrehányásai nyomán öngyilkos lesz, mire az a
feltaláló jachtján hazatér. Ezt a befejezést Szathmári Tam-
kó Sirató tanácsára változtatta meg.
S bár barátja (későbbi ellensége) hozzájárulása a műhöz
nem volt jelentős, a Kazohinia szerzője az első kiadás 1520
pengős honoráriumából 338-at (az összeg 22 százalékát)
kifizette Siratónak. Ez utóbbi mellesleg azzal csikarta ki
tőle 1937-ben a társszerzővé fogadást, hogy többször is
ígéretet tett részben a mű kiadatására, részben alapos
átdolgozására.
A könyv hosszú kálvária után végül is 1941-ben jelent
meg “Gulliver utazása Kazohiniában" címen, a cenzúra
által alaposan megcsonkítva. Babits – a “beszélgető füze-
tek" tanúsága szerint – szívesen adott volna érte Baum-
garten-díjat, de félt, mert úgy tudta: Szathmári kommunista.
Ez nem is csoda, hiszen mi lehet egy nemesi származású
valaki, aki a címek és rangok világában ilyen névjegyet
csináltat: “Szathmári Sándor, ember".
1945-ben ismét lehetővé vált a Kazohinia kiadása, de a
háború utáni papirhiány miatt a mű csak 1946-ban látott
ismét napvilágot “Utazás Kazohiniában" címen. A kiadás
előkészületei idején Sirató megint kísérletezett társszerzősé-
ge elismertetésével, de végül megelégedett egy, az utószóban
szereplő köszönetnyilvánítással. (Érdekes volt az érvelése:
arra hivatkozott, hogy 400 holdas családi birtokát felosztot-
ták, és nincs pénze.)
Tíz esztendő múlva, 1956-ban került szóba a Szathmári-
könyv új kiadása, majd 1957-ben a mű meg is jelent,
immár a végleges “Kazohinia" címen, 5000 példányban, a
szerződésben szereplő 25000 példány helyett. Ezt a változa-
tot Keresztury Dezső szerkesztette, és Szathmári közlése
223

szerint “majdnem négyszáz javítása közül 333 volt olyan,
amiben mindketten megegyeztünk".
Az 1957-es kiadás egy-két hónap alatt elfogyott, aztán
olyan idők következtek, amelyek nem kedveztek az ilyesfaj-
ta könyveknek. Tíz év hallgatás után Szathmári ismét csak
az íróasztalfiók számára alkotott: 1972-ig egyetlen sora
sem jelent meg magyarul. Kardos Györgynek, a Magvető
Kiadó igazgatójának köszönhető, hogy 1972-ben napvilágot
láthatott a Kazohinia negyedik magyar nyelvű kiadása, s
Szathmári regénye megszűnt feketepiaci “árucikk" lenni.
(A hatvanas években a zugárusok több száz forintot is
elkértek érte.)
Ez a Kazohinia története, amelyhez annyit tehetünk
hozzá, hogy 1980-ban, miként 1972-ben is, a végleges,
1957-es szöveg jelent meg. Idegen nyelven is napvilágot
látott a könyv. Angolul Kemenes Inez fordításában 1973-
ban, és 1958-ban eszperantóul is..., de erről majd később.
Maga Szathmári egy levelében mintegy 40 különböző nyelvű
kiadatlan fordítást említ.
És itt érdemes megállni egy pillanatra: találtunk egy
újabb titkot Ki hinné, hogy egy könyvnek, amely 1941 és
1980 között öt magyar és két más nyelvű kiadást ért meg,
ne legyen külföldi kiadója. És mégis így van. Miért?
A Kazohinia érdekes könyv, azonban sokak számára
érthetetlen, másoknak félreérthető. Voltak korszakok, ame-
lyek egyenesen károsnak, sőt veszélyesnek minősítették, s
bizony, ma is vannak olvasók, de még kiadók is világszerte,
akik nem tudnak vele mihez kezdeni.
Már az első kiadás megjelenésének évéből fennmaradt
egy levél, melyet Balkányi Pál, a neves eszperantista közíró
küldött Szathmárinak. Balkányi olvasatlanul utasítja el,
hogy kedvezményes áron vásároljon egy példányt, és az
általa kapott körlevél egy mondatára hivatkozik. Eszerint
a szeretet éppoly romboló lehet, mint a gyűlölet. A levél
egy protestáns és egy katolikus szerző szavait idézi a
szeretetről, majd így oktatja ki Szathmárit: “Ha rá is
mutatunk hibákra, és kigúnyoljuk azokat, utána rá kellene
mutatni arra is, hogy van megváltás, hit és út az üdvösség
felé." “Puff neki, a behinnek bruhuja van" – gondolhatta
a Kazohinia szerzője
224
A könyv további útját is a meg nem értés és félreértés
szegélyezte. Miközben a XXI. század civilizációjának elgon-
dolt hin élet vívmányai sorra valósultak meg (Szathmári
1970-ben huszonegyet jegyez fel), az emberi élet ugyanazok-
kal a problémákkal küzd most is, s ezek sokszor ma
élesebben jelentkeznek, mint annak idején. S ami még
nagyobb baj: az emberi gondolkodás és érzelemvilág (a
“lélek") valójában ugyanaz maradt az új körülmények
között. Nem váltunk hinekké. Így aztán nem csoda, ha
Szathmári egész életében újból és újból ugyanazokkal az
ellenvetésekkel találta szembe magát. Számos, a legkülönbö-
zőbb időszakokból fennmaradt írása (tanulmányok, cikkek,
levelek) magyarázza a Kazohiniát.
Ezekben elismeri, hogy műve nehezen érthető, elutasítja
viszont, hogy a könyv első része a szocializmus ábrázolása
(mi több, szatírája!) lenne, a második rész pedig a kapitaliz-
must és az angolszászokat gúnyolná ki. Leszögezi, hogy
sem nemzetekről, sem társadalmi rendszerekről nem akart
írni. “Mint már többször hangsúlyoztam – mondja egyik
levelében –, a hinek társadalma nem valamiféle utópia a
jövőről, hanem az ideális társadalom, amely megfelel a mai
gépi környezetnek... nem “mai és jövő" társadalomról van
tehát szó, hanem “mairól és ideálisról."
A szerző vitába bocsátkozott azokkal, akik – mint
annak idején Balkányi – a krisztusi szeretetről akarták
kioktatni. “Nagyon tetszik nekem – írja egyik keresztény
kritikusának –, hogy ön is nagyra tartja Jézus tanításait.
Azét, aki meglátta, hogy a nem önpusztító, tehát a harmoni-
kus életet nem törvények, rendőrség, bíróság vagy rendszer-
változás biztosíthatja, hanem az emberi természet zavarmen-
tessé tétele. Ezt a változást ő így nevezte: szeretet. Ezen az
alapon mindenkinek meg kell szabadulnia a gyűlölettől, el
kell dobnia fegyverét, anélkül, hogy megvárná, amíg az
ellensége ezt megteszi. Mivelhogy a leszerelést valakinek
feltétlenül el kell kezdeni, és ha a keresztény tanítások
elterjednek a világon, minden ember eldobja fegyverét, és
eljön a béke... Az általános, kölcsönös szeretet azonban
nem tudott megvalósulni, és a kereszténység csupán eszköze
lett annak, hogy a valóban keresztény tömegeket a mozga-
lom hatalmasai, a felfegyverzett csalók, rabszolgáikká te-
gyék" – írja a materialista Szathmári.
225

Az író ugyanígy szembeszállt azokkal, akik a hinek
életét szatírának fogták fel, s azokkal is, akik amiatt
marasztalták el, mert Kazohinia élete sivár: nincs művészet,
zene, szórakozás. “Egyszerűen a kazót akartam leírni" –
ilyen aforizmaszerűen fogalmazza meg egy helyen szándé-
kát. “Való igaz – gúnyolódik máskor –, hogy ha szépiró
volnék, olyan hepiendet kanyaritanék megvadult pegazu-
som hátáról, hogy a kultúrpolgár nyelvcsettintve vágyódna
Kazohiniába. De sajnos, engem köt a valóság, és csak azt
akartam elérni, hogy a kétszerkettőt ne ötnek, hanem
négynek ismerjük. Nem az én hibám, hogy nem egyezhetek
ki négy és félben."
A Kazohinia alkotójának írásait olvasva kiderül, mi
indította öt az abszolút racionális kazo világ és a behin
társadalom szembeállítására. Életének alapélményét a har-
mincas évek gazdasági válsága jelentette. “A világon har-
mincmillió munkanélkülit tartanak nyilván – vázolja fel
e korszak drámai képét –, mialatt elpusztítanak, elégetnek
és tengerbe dobnak 99.100.000 mázsa gabonát, 14.300.000
mázsa rizst, 261.000 zsák kávét, 2.560.000 kg cukrot, 560.000
mázsa konzervet és 1.450.000 kg húst." Ugyanakkor a
Columbia Egyetem szakemberei kiszámítják: “Hogyha csak
a 20-45 év közötti férfiak dolgoznának napi öt órát, úgy a
mai technikai felkészültség mellett mindenkire évi 20.000
dollár jövedelem esne. Feltéve persze, hogy a búzát nem a
tengerbe hányják, és a vasból is ekevas lesz, nem ágyú".
20.000 dollár ma se kevés, a 30-as években pedig mesés
összegnek számított. Ezek az ellentmondások késztették
töprengésre a MÁVAG mérnökét, aki arra a következtetésre
jutott, hogy kétféle szükséglet van: létszükséglet és kultúr-
szükséglet. Az elsőbe tartozik az élelem, a ruha, a lakás és
a gyógyszer. “Ez azonban a legbővebb számítás szerint sem
igényel többet 2-3000 dollárnál" – állapítja meg. A máso-
dik típusú szükségletbe tartozik például “a gyöngysor,
képtár, versenyistálló és a – háború".
A szükségletek e felosztását egy meggondolkoztató,
egyszersmind vitatható tétel követi: “A kultúrszükséglet
felső határát nem az örökké megszabott és változatlan
természet szabja meg, hanem a fantázia, tehát felső határa
nincs."  De  ez  nem elég,  a  Kazohinia  író-magyarázója
226
hozzáteszi: “A kultúrember csak mások éhségétől tud jóllak-
ni, mert létének alapja a verseny, melynek értelme, hogy
valaki a porondon heverjen."
Szathmári kifejti: “A létért való harc fejleszti ki a
fajokat... De az ember nem a természet szeszélyei nyomán
táplálkozik, mint az állatok,... hanem megteremtette az
anyagi javak tudatos termelését. Az állatoknak harcolniuk
kell az élelemért, az embereknek békésen kellene együttmű-
ködniük ugyan e célért." Máshol még frappánsabban fogal-
maz: “Nálunk a létért való harc helyett a létért való béke
lehet irányelv."
De miért kell ehhez lemondani a kultúráról? – kérde-
zik a legtöbben. Az összefüggés világos: ha nem lesz harci
ösztön, mely a kultúrát, a lelket ürügyül használja, kultúrá-
ra és leiekre sem lesz szükség, és marad a tiszta ész. Most
ne firtassuk, hogy ez igaz-e, inkább gondolkozzunk együtt
a Kazohinia alkotójával.
Amikor kritikusai a szemére vetették, hogy a szeretet,
amely a lélek egyik legsajátosabb megnyilvánulása, nem
lehet a rossz nevelés következménye, ő ezt készségesen
elismerte, s a szeretetet “az őstermészeti környezet biológiai
következményének" nevezte. Nem tiltakozott, amikor a
hinek társadalmának sivárságát vetették a szemére. Logiká-
ját ismerve, ez nem meglepő, ő maga állapította meg:
“Kazohinia a földi Nirvána, nem Eldorádó, ide nem vágy-
hat az ember, a mai polgár." Részletesebben így magyaráz-
za ezt a tételt: Kazohinia.. a leiektől megcsömörlött ember
villannyal fűtött, gumimatracos, egészséges nirvánája, a
csend, a nyugalom, a kiszámítottság, tehát a természettől
teremtett, valóságos lét menedéke. Ha a halál kolostorai
elviselhetök, az élet kolostora is megélhető volna."
Szathmári a szerzetesek és a jógik példájára hivatkozva
(akiket egyébként kigúnyolt) úgy vélte, hogy “egy, techni-
kai felkészültségünkkel és létszükségletünkkel összhangban
álló kolostori életet, a kazót is meg tudnánk élni. Persze
nem mindenki, csak a kiválasztottak". És mi lenne a
többiekkel? Szathmári receptje: “A habzószájúakat rendsze-
resen elszállítanák egy szigetre, és ott felfegyverezve őket
rendszeresen kiirtatnák velük önmagukat." Nem mondom,
kissé bizarr elképzelés. Igaz, hogy a rengetegszer ugyanazo-
227

kat a gondolatokat kifejtő írások közt csak egy helyen
olvasható (és persze magában a regényben).
Az író leveleiben reálisabban ítélte meg az esélyeket.
“Nem tudunk biológiailag átformálódni. De megfékezni,
vagy legalább valamelyest ketrecbe zárni a tigrist, erre
képesek vagyunk" – írja. Ám a másik lehetőséget, a
genetikai változást is elképzelhetőnek tartotta. “A kozmi-
kus sugarak... valaha esetleg kiváltják az új gént. Ez
kiépítheti agyunk köré azt a bizonyos árnyékoló réteget, és
egy ilyen gyökeres biológiai változás képessé tesz bennün-
ket a kazo megélésére" – incselkedik a gondolattal egy
helyen.
És most jön a legfogasabb kérdés: mindezek ismereté-
ben optimista Szathmári vagy pesszimista? Egy alkalommal
ezt írja: “A Kazohinia... egyáltalán nem pesszimista könyv,
mert a kazo – ha nem is érjük el de – megmutatja, hogy a
gyötrelmektől menekülő élet számára nem a lemondás és a
halál az egyetlen kiút, hanem menekülhet önmaga felé is,
tehát az életbe."
Egy másik helyen viszont ezt olvassuk: “Pesszimista
világlátás ez? Igen. De megmutatja az utat: legalábbis meg
kell zabolázni ösztöneinket... Nem vagyunk képesek rá,
hogy megváltoztassuk természetünket, de a tudat felébredé-
se talán uralkodni tud rajta. És a könyv célja csakis ez
volt."
Most légy okos, Domokos! Melyik Szathmárinak higy-
gyünk? Mindenki higgyen annak, amelyiknek akar, de a
Kazohinia Szathmári-féle értelmezését még ne zárjuk le!
Ugyanis hátra van egy kérdés: ő maga, az író, hin-e vagy
behin? Szerencsénkre valaki – Farkasné Tatár Éva – egy
interjúban ezt a kérdést feltette – neki magának. Egészen
pontosan: azt kérdezte, hogy az író útlevél birtokában
elutazna-e Kazohiniába? Szathmári így válaszolt: “Én mint
mai ember, szintén behin vagyok. Bár nagyon tisztelem a
hinek bölcsességét, nem tudnék ott megszokni. Azt azért
megjegyezném, hogy lelki alkatom közelebb áll a hin
gondolkodásmódhoz, mint a mindennapi átlagembereké.
Emlékszem, hogy ötéves koromban láttam egy futballmecs-
cset. Meglepett, hogy huszonkét ember egyetlen labdáért
küzd, harcol, és nem értettem: miért nem adnak minden
228
futballistának egy saját labdát, hogy ne kelljen harcolniuk.
Fiatalemberként szerettem biliárdozni, de mindig egyedül
játszottam, partner nélkül. Sohasem kedveltem a verseny-
zést."
így látta a Kazohinia megalkotója saját magát. Ám
még mielőtt búcsút vennénk tőle, szóljunk néhány szót
életének egy, a magyar olvasók többsége által ismeretlen
területéről.
Az eszperantóról lesz szó. Szathmári Sándor ugyanis
meggyőződéses híve volt a nemzetközi nyelvnek, és ebben
nincsen semmi csodálnivaló. A racionalizmus híve, a felvilá-
gosult irodalom utolsó képviselője, aki Voltaire, Bessenyei,
Swift és Madách nyomdokain járt, az egyenlőség és az ész
társadalmáról álmodott, rá kellett hogy találjon a minden
nép számára létrehozott, fonetikus írású, kivételmentes
grammatikajú nyelvre. Az eszperantó ez utóbbi tulajdonsá-
gát a hinek nyelvére is átruházta.
191 l-ben, 14 éves korában kezd ismerkedni az eszperan-
tóval, de 34 éves már, mire folyékonyán tud beszélni ezen
a nyelven. Az imént idézett interjúban Szathmári elmondja,
hogy a magyarnál szívesebben ír eszperantóul, mert ez
utóbbi “sokkal pontosabb és egyértelműbb, mint bármely
nemzeti nyelv".
Az író műveinek zöme előbb látott napvilágot a ne'mzet-
közi nyelven (sajtóban, könyvben), mint magyarul. Sőt,
amikor szó sem lehetett a Szathmári-művek magyar kiadásá-
ról, 1964-ben, a Kanári-szigeteken egy elbeszéléskötet je-
lent meg tőle “MaSinmondo" (Gépvilág) címen. De szólni
kell róla, hogy Szathmári fordításában adták ki magyarul
Cezaro Rosetti svájci olasz származású angol író eszperantó
nyelvű humoros könyvét, a “Tréfán kivül"-t, és ugyancsak
a Kazohinia írója fordította ezúttal eszperantóra Jani-
kovszky Éva Te is tudod? című gyermekkönyvét.
E felsorolás után vizsgáljuk meg: a pusztán ideológiai-
világnézeti jellegű okokon kívül mi vitte őt az eszperantó
táborába és a nemzetközi nyelvű irodalomba? Az eszperan-
tó nyelv Szathmári számára új eszközt, a nemzetközi
eszperantista olvasóközönség új, a hazainál mindenképpen
fogékonyabb kulturális közeget jelentett. Bár már a háború
kitörésekor elküldi a Kazohinia eszperantó nyelvű változa-
229

tát egy kiadónak (a könyv egyébként csak közel húsz
evvel később, 1958-ban jelent meg), komolyabban csak a
negyvenes évek végén – magyar publikációs lehetőségek
híján – fordul az eszperantó nyelvű alkotás felé. Elbeszélé-
sei az ötvenes évek elejétől-derekától jelennek meg külföl-
di eszperantó folyóiratokban, főként a svédországi Norda
Prismo (“Északi Prizma") című lapban.
1961-től kezdve sajátos helyzet áll elő: Budapesten
megindul a Hungara Vivő (“Magyar Élet") című eszperantó
nyelvű folyóirat, amely Szathmári írásait is közli. Szathmá-
ri immár itthon is megjelenhet –de nem magyar nyelven...
A Kanári-szigeteken napvilágot látott kötet tartalmából
és a folyóiratokban megjelent írásokból állt össze a Gépvi-
lág és más elbeszélések, amely a Gondolatnál jelent meg a
Kazohinia negyedik kiadásával egy évben, 1972-ben. Szer-
zőnk majd három évtizedes kényszerű hallgatás után ismét
eljut a magyar olvasókhoz, de a lehetőséget későn kapta:
75 éves, súlyos beteg, s már csupán két szenvedésekkel teli
éve van hátra az életből.
Ha a magyar irodalomtörténetben nem is akadt hely a
számára, az eszperantó irodalmi kézikönyvek a nemzetközi
nyelv irodalmának jeles alkotójaként tartják számon.
“Az eszperantó menedék volt számomra – írja egy
levelében hazai mellőztetése idején. – Az egyetlen lehető-
ség, hogy alkossak. Itt sikereket arattam, melyek olykor
felülmúlták reményeimet. William Auld “Kazohiniámat"
az utóbbi évtized remekművének nevezte..."
Ám Eszperanciában, e határok nélküli különös ország-
ban, Szathmári-Gulliver furcsa kalandokba is keveredett.
1966-ban, hosszú esztendők után először, az Eszperantó
Világszövetség ismét Budapesten rendezte meg minden
évben sorra kerülő kongresszusát. A jeles skót eszperantó
irodalmár, W. Auld által remekírónak tartott alkotó ünnep-
lést vár, ám ehelyett... “Nemcsak hogy nem üdvözöltek,
nem tüntettek ki, de nevemet még csak meg sem említették.
Sem az üdvözlések, sem a jutalmazások, sem az előadások
során egyetlen szó sem hangzott el rólam – írja. – A
műszaki szakemberek összejövetelein voltam foglalkoztat-
va, de mint író, sohasem. Nem hívtak meg sem a sajtóérte-
kezletre, sem a parlamenti fogadásra." Ki hitte volna! De
230
ne felejtsük cl, ez 1966-ban történt, amikor Szathmári –
az 1957-es Kazohinia-kiadás “közjátékától" eltekintve –
immár közel két évtizede nem jelenhetett meg magyarul.
A fentiekből kitűnik, hogy az eszperantisták társadalmá-
ban sem eresztett gyökeret a hinek harmóniája, s ezek
után az sem meglepő, hogy az 1966-os kongresszusi napok
során Szathmári egy eszperantista “buku" kellős közepébe
pottyant.
A dolog úgy kezdődött, hogy Szathmári írt egy kabaré-
tréfát az eszperantó nyelvből való, Budapesten rendezett
vizsgáról. Ezt a kongresszus idején előadták a Madách
Színházban, mialatt az író vidéken volt. A darabban Zamen-
hof, az eszperantó alkotója, vizsgázóként egy ritka igeala-
kot véletlenül nem úgy használ, ahogy ezt a magyar
Kalocsay Kálmán és a francia Gaston Waringhien, az
Eszperantó Akadémia két legtekintélyesebb tagja tanácsol-
ta. A “születtem"-et így mondja: “Mi estis naskaía", ahe-
lyett, hogy így mondaná: “Mi estis nask/ía". (Mindkét
változat nyelvtanilag hibátlan, a különbség pedig elenyé-
sző.)
Waringhien, aki történetesen jelen volt, ekkor tüntetőén
kivonult a színházteremből. Néhány nap múlva a kabarétré-
fa szerzője Kalocsay Kálmán lakásán találkozott a francia akadémikussal.
“Waringhien egy fotelben ült – meséli el Szathmári
egy levelében. – örömmel üdvözöltem, ő fagyosan viszo-
nozta:
–  Jó napot. – Majd fogott egy könyvet és belétemet-
kezett. ötperces jégkorszak után megkockáztattam a kér-
dést:
– Csak nem neheztel rám?
–  Nem neheztelek – vágott vissza fennhangon –,
hanem nagyon haragszom!
– Miért? – kérdeztem meglepetten.
– A marhasága miatt!"
A jelenet szintén kabaréba illik. S hogy mennyire a
Kazohinia behintelepén érezte magát az író, erre ő maga a
tanú. “Nekem, mint szatirikusnak persze az ata-ita nem
marhaság, hanem kabarétéma – írja egyik, Kalocsaynak
címzett levelében –, amit teljes pártatlansággal feldolgoz-
231

tam, független szemszögből, tehát kiérdemelve mindkét fél
legmélyebb megvetését. A kona kemonnak minősít és vi-
szont... Waringhien szerint ellenség: ateista vagyok. Ezt az
eszmét most Te is átvetted. Be kell vallanom, sokkal
rosszabb vagyok: se nem atista, se nem itista, hanem
békepárti. A vitát egyesek sportjának tekintem, ami céltala-
nul, sőt károsan befolyásolja, zavarja az eszperantó szép
harmóniáját. Persze, ez a legveszedelmesebb fajta a pihentiz-
mus számára küzdelmi ösztönei tornajátékában... A koná-
nak nem a kemon a legnagyobb ellensége, hanem a lami-
kok, akik nem értik, miért kell verekedni. A lamikokat
mindig az ellenség beépített ügynökeinek tekintik, jobban
mondva, annak tüntetik fel, mert a békesség elleni viszoly-
gást kimondani nem volna jól hangzó... Az embernek
szüksége van az ellenségre. És az a legnagyobb ellenség,
aki ostoba békeszándékával... ki akarja verni a szánkból a
mindennapi betevő ellenséget. Azaz mégse az a legnagyobb,
hanem aki rájön erre az igazságra, és kimondja. Annak
nincs kegyelem. Az a leglamikabb lamik, a civilizáció
hóhérja."
Ne féljen az olvasó, nem jöttek a hirek a fecskendővel.
Kalocsay kibékült Szathmárival.
Rados Péter András

IRODALOM
I. Fontosabb Szathmári-kiadások
A) magyarul
1.  Kasohinia
Gulliver utazása Kazohiniában, Budapest, 1941 (1);
Utaiás  Kasohiniaban, Budapest,   1946  (2),  a ssersó"  utószavával  (A
szegény csepürágó dala);
Kaiohinia, Budapest, 1957 (3);
Kazohinia, Budapest, 1972 (4);
Kasohinia, Budapest, 1980 (*).
2.  Gépvilág és más fantasztikus történetek, Budapest, 1972.
232
B) eszperantóul
1.  Vojago al Kazohinio, Párizs, 1958.
2.  Maiinmondo kaj aliaj noveloj, La Laguna, 1964.
3.  Kain kaj Ábel, Budapest, 1977.
C) angolul
Kazohinia (fordította: Kemenee Inez), Budapest, 197S.
II. Fontosabb írások Szathmáriról
A) magyarul
Kolozsvári  Grandpierre Emil:  Gulliver utazása Kasohiniában, Nyugat,
1941, 465-466.
Keresztury Dezső: Utószó (a Kazohinia S. kiadásában).
Keresztury Dezső: Utóssó (a Kasohinia 4., S. kiadásában).
Keresztury Dezső: Utószó (a Gépvilág... c. kötetben).
Bencsik Vilmos: Ssathmári Sándor, Eszperantó Magazin, 197S/2.
Farkas Mária: Szathmári Sándor, Eszperantó Magazin Évkönyve, 1974,
221-222.
Bencsik   Vilmos:   Búcsú   Szathmári   Sándortól,   Eszperantó   Magazin,
1974/11.
Bencsik Vilmos:  Az elfelejtett író, Science Fiction Tájékoztató,  1975,
16-31.
B) eszperantóul
Kalocsay Kálmán: Pretekste de Antauparolo (a Kazohinia eszperantó
kiadásának előszava, 5-10.).
William Auld: Enkonduko (a Maiinmondo... előszava, 7-12.).
Benczik Vilmos: Sobriga humanismo, Hungara Vive, 1970/4, 9-11.
Benczik Vilmos:  Sándor Szathmári,  1897-1974, Hungara Vive, 1974/6,
29.
Bencsik Vilmos: Sándor Szathmári (a Kain kaj Ábel utószava, 263-273.).
Bencsik Vilmos: Sándor Szathmári (a szerző Studoj pri la Esperanta
literaturo c. Japánban megjelent tanulmánygyűjteményében, Takaszage,
1980, 124-130.).
A szerző köszönetet mond dr. Máthé Árpádnak, az író eszperantó
hagyatéka gondozójának, aki számos Szathmári-levélnek, valamint a
Sirató-perhez készült beadványnak a másodpéldányát rendelkezésére
bocsátotta.
233