Tiaro - Otthon

A három hófehér hajú vándor egykedvűen haladt előre. Lassan mentek, mintha minden lépésért meg kellett volna küzdeniük, s valójában nem is járt messze ez a kijelentés a valóságtól. Rongyos ruháik, maszatos, vérfoltos arcuk egyszerű csavargókká változtatta őket, pedig a kosz alatt nem közönséges földönfutók rejtőztek. Ez persze ott, és akkor semmin nem változtatott. 
A középen haladó férfi volt, nap barnította, szél cserzette vonásai valamikor egy nemesi arcé lehettek, zöld szeme éppen olyan volt, mint a végtelen tenger a messzi nyugaton, mikor vad vihar tombol felette. Koszlott ruhája valaha egy vagyonba kerülhetett, akárcsak az oldalán fityegő, túldíszített, vékony lunírpegéjű kard. Nyakában ezüstösen csillant fel a sötét felhők szorításában vergődő halovány nap beteges fényében a Di’hann család ősi címere. 

Hogy mi volt a neve régen, egy ismerőse sem tudta, talán már ő maga is elfelejtette. Az emberek egyszerűen csak Famornak nevezték, ő pedig nem ellenkezett, hiszen annak született, még ha el is dobta magától a cím nyújtotta életet. Ezüstfehér haja koszos volt, és csapzott, hosszú fürtjei a hátát verdesték. A Famort ez sem érdekelte már igazán. 
Hosszú volt az út. Igen. 
Oldalra pillantott, mintegy ellenőrzésképpen, és néma biccentéssel nyugtázta, hogy útitársai még kitartanak. A jobb oldalán haladó alak egy fiatalnak tűnő lány volt, szép, de korántsem ártatlan vonásai még így, kimerülten, és lerongyolódottan is kívánatossá tették, égkék szemei drágakőként csillantak arcában. Megismerhetetlen, szeszélyes, örökkön éber drágakövekként, mik most is a környéket pásztázták fáradhatatlanul. Fegyver ne látszott rajta, de a Famor már ismerte eléggé ahhoz, hogy tudja, még akkor sem válik meg két vörös fémből vert hosszú tőrétől, ha éppen a szeretőjével van. Erre nem egy példa akadt már az út során… Mihelyst a lány megérezte magán a tekintetét, az égkék szempár ádázul villant a férfira. Tiria, az ismeretlen múltú pengetáncos ajkai némán mozogtak. 
Szeretlek. 
A Famor elmosolyodott, fáradtan, keserűen. 
Tudom. 
A másik alak nézet ki talán a legrosszabban mindük közül, minden mozdulat nehezére esett, hosszú, szépen faragott botjára támaszkodva próbált lépést tartani a többiekkel. Nem panaszkodott, nem sziszegett, csak ment egyenesen előre, mintha a világon semmi más nem érdekelné. 
Talán így is volt. 

Sessirnek hívta magát, és valamiféle varázstudó lehetett, a Famor nem firtatta, hogy miféle, miután látta, amint a törékenynek tűnő alak egymaga végez legalább öt tucatnyi zöldbőrűvel. Csak elszenesedett, füstölgő holttestek maradtak utánuk. Ahogy észrevette a férfi pillantását, elvigyorodott, bár a grimasz felért volna egy vicsorral is. Bár a férfi tudta, hogy fiatal, nem lehet több harminc évesnél, mégis legalább kétannyinak nézett ki, az általa űzött mágia nem kímélte a halandó testet. Nem tudta, mennyi lehetett még hátra az életéből, de abban biztos volt, hogy a szerencsétlen túl nagy árat fizetett a hatalomért. 
Nem szóltak egymáshoz- nem volt mit mondaniuk. Már csaknem egy év eltelt, mióta együtt elindultak a messzi délen. Már csaknem egy éve vándoroltak, harcoltak együtt, úgy ismerték a másikat, mint saját magukat. 
Hosszú volt az út. Igen. 
A közös cél tartotta együtt őket. Mindannyian bizonyosságot akartak a remények helyett, a valóságot az álmok helyett. Tudniuk kellett az igazat. 
Bármi áron. 
Az igazat az egyetlen fontos dologról, ami megmaradt: Syrient keresték. 
Az Ezüst Várost. 
Mindannyian kötődtek valamiképpen hozzá. A Famor gyermek éveit, és álmait hagyta a falai között, mikor elhagyta a családját, és a múltját. Más utat választott, mint amit neki szántak, és még most sem tudta, helyesen cselekedett-e. 
Az istenekre, mikor is? 40 éve? 50? 
Miután a Birodalom, a nagyszerű, csodálatos, és öröknek hitt Birodalom elpusztult, a menekültek közül sokan indultak útnak, hogy menedéket találjanak a falai között. Többen állították, hogy jártak már ott, hogy ott még mindig kék az ég, zöldek a fák, falait zöld páncélos légiósok, és pusztítók védik, hősök egytől egyig… 
Syrien több volt, mint egy város. Legenda volt. Még a birodalom korában is messze földön híres volt szépségéről, és titokzatosságáról. Azóta pedig sok minden változott. Kevesen tudták, hogy hol van, de mindenki tudni vélte, milyen is valójában. A letűnt múltat jelképezte, az oly hirtelen összetört, régi álmot, egy birodalom álmát. 
A múltat, és a dicsőséget. Kyria nagyságát. 
Karavánok indultak, szabadcsapatok, megmaradt légionisták keresték a nyomát. Közülük néhányan meglepően messzire eljutottak: lépten-nyomon az ő csontjaikkal találkoztak szétszórva a megtépázott földön. 

A vándorokat nem rémítette meg a látványuk. Tudták, mire számítsanak, még mielőtt elindultak volna. Ha kellett, harcoltak, ha kellett, öltek, lelkiismeret furdalás, és habozás nélkül. Akár kyrt is, ha élelemre volt szükségük. Az erkölcsök elhalványultak bennük az életösztönnel együtt: már nem volt miért élni, nem volt miért küzdeni. Csak egy dolog tartotta életben őket: a tudat, hogy már közel járnak. Az Ezüst Város falai várják őket. 
Az otthon. 
A múlt. 
A Famor kiszáradt torokkal haladt előre a fák között. Már ha fáknak lehet nevezni egyáltalán azokat a beteges, fekete csonkokat, amik körülvették. A háború nyomai itt is tisztán látszottak. A közelmúlt borzalmai lépten-nyomon elébük toppantak, olykor egy halotti máglya hamvai, máskor az elhamvadt porhüvelyek régi tulajdonosai képében. A vadont istentelen teremtmények járták, sokuk nem is e világról származott. Az ő üvöltéseiket hallották minden éjszaka, és nem egy néven nevezhetetlen borzalommal találkoztak az út során. Némelyikkel megküzdöttek, mások elől elmenekültek: nem azért jöttek idáig, hogy dicstelen véget érjenek egy elszabadult démon, vagy egy mágikus vihar miatt. Élniük kellett. 
Egyenlőre. 
Mégis mindig összeborzongtak, ha felkelt a hold… már ha felkelt egyáltalán. Néha egy hétig éjszaka volt, máskor pedig olyan sokáig nem nyugodott le a nap, hogy minden maradék erejüket felhasználva tudtak csak elkúszni egy üregbe, ahol meghúzhatták magukat pusztító heve elől. A világ megőrült. 

A Famor elhúzta a száját. Talán nem is a világ őrült, hanem ők maguk. Talán már régen meghaltak a Birodalommal együtt, most pedig kóbor lelkekként járják a vadont a többi rémséggel együtt. Nem is lepődne meg, ha rájönne. Hiszen az istenek is halottak mind: elpusztultak a népükkel együtt. Lassan már senki nincs, aki szájára venné a nevüket. Mítoszok lettek, szép mesék a verhetetlen légiókkal, a hősökkel, az Anyrokkal, és a valamikori nagysággal együtt. Összeszorult a torka, ahogy erre gondolt. 
Hogyan hagyhattátok ezt? 
Úgy vonszolta a lábát, mintha átlőtték volna, s miután majdnem felbukott, jött csak rá, hogy miért megy nehezen a járás: minden lépésnél bokáig süppedt a furcsa fekete anyagba. Most jött csak rá, hogy esik az eső… Furcsa eső volt. Száraz, és folytogató, ráadásul fekete. Mi ez? Sár? Sár esik az égből? Vagy agyag? 
A kyr férfi megborzongott, mikor rájött a válaszra. 

Hamu. 
Hogy mióta gyalogol már benne, fogalma sem volt. Nem vette észre, mikor kezdett el szállingózni a pernye, de miután körbekémlelt, rájött, hogy ameddig csak ellát, mindent elborít a koromszagú, sötét por. Majdnem vállat vont. 
Legalább nem látják majd a csontokat… 
Megtorpant, mikor szemben észrevette az alakot, aki a jelek szerint rájuk várt, keze a kard markolata felé tévedt, de sosem érte el. A gyors mozdulat félúton megakadt, mikor a Famor felismerte az alakot. Az embervadász volt az. 
Negyedik társuk egy domb oldalában üldögélt egy szétrohadt fenyő törzsének dőlve, szemei üvegesen meredtek a semmibe. Mintha már meg is halt volna. Vonásaiban semmi sem maradt már az egykor oly kemény arcból, tekintetéből olyan keserűség sütött, hogy a Famor önkéntelenül is megrázta a fejét, ahogy ránézett. Túlságosan ismerős érzés volt. 
Mindannyian ezt érezték. 
Az embervadász szinte közönyösen nézett rájuk, tekintete kifürkészhetetlen maradt. Megvárta, míg közel érnek, majd egyszerűen csak ennyit mondott: 
-Megtaláltam a várost. 
Hangja olyan száraznak tűnt, mint a hamu alatt recsegő elszenesedett ágak recsegése. 

Tovább! 
A nemsenszületett minden izma tiltakozott a kegyetlen bánásmód ellen. Az út felfelé vezetett, a domb tetjére. Szemei előtt feltűntek az elfeledettnek hitt emlékek. Újra érezte a régi illatokat, megborzongatták, és felidézték a régi hangokat is. 
Zöld tisztások égig érő fák a vörös hold előtt úszó felhők az égig érő vén fák az ezüstfehér tornyok a madarak az élettel teli zsivaj 
A Famor zihálva szaladt a meredek lejtőn, szemei előtt összemosódott a jelen a múlttal, és újra ott volt… 
Egy holdsütötte tisztás. Egy lány hangja. Izgatottan elhaló. Egy érintés. Aztán egy másik hang. Halk, és távoli- egy fél évszázad távolából szól. Az anyja utolsó szavai. Az apja keserű tekintete. 
Megbántam! Hallod? Megbántam mindent!!! 
Úgy rémlett, végül négykézláb haladt, egyre csak fel, mintha sosem érne véget a domb, tíz körömmel küzdötte fel magát a sziklákon. 
Még öt méter! 
Kettő! 
Aztán ott volt. A domb aljban, messze alatta, a völgyben ott volt a város. Syrien. Az Ezüst Város. Végre elérték. 
Végre hazaértek. 

A Famornak nem volt ereje felállni, térdelve nézett végig a völgyön. Mellette feltűntek lemaradt társai is: a lány szakadt köpenyébe burkolózva állt meg mellette, tekintetéből iszonyat, és hitetlenség sütött, arcán egyetlen könnycsepp gördült végig, összemaszatolva a kormot. A varázstudó nem szólt semmit, csak valami érthetetlen hörgésre tellett tőle. Hogy milyen nyelven káromkodott éppen, senki sem tudta volna megmondani. Az embervadász rezignáltan figyelte őket. Hiszen ő már látta. 
Megtaláltam a várost… 
A Famor ordítani szeretett volna. Tombolni. Ölni. Elkeseredetten vette tudomásul, hogy erre sem képes már. Valami meghalt. 
Valami eltört. 
Zokogva borult a földre, arcát a szálingózó hamuba temette. 
A Város halott volt. Syrienből, a legendás városból szinte semmi nem maradt. A díszes utak szétmorzsolódtak, megfolytak, eltűntek a föld színéről, a paloták romjai elszenesedett, ősi fajzatok csontjaiként hevertek szerteszét, a valaha égig érő, ezüstfehér tornyok törött tűként meredtek az égre, csúcsaiknak nyoma sem maradt az alant elterülő törmelék közt. A hatalmas szobrok egy része teljesen megsemmisült, a többi megcsonkítva, ledöntve, széttiporva feküdt a földön, torz karjaikkal a mennyeket fenyegetve, feketére égett tekintetük mintha a holt isteneket átkozná. A parkokból, ligetekből, hidakból, freskókból, könyvtárakból ennyi sem maradt: az előbbiek helyét pokolfeketére égett tarlók, az utóbbiakat üszkös romok jelezték. 

A Város halott volt. Visszavonhatatlanul, és végérvényesen. Az egykori lakosokból csontok sem maradtak: ennyit sem hagyott belőlük a tomboló tűzvész, és az idegen hadsereg. Mintha a levegő is megdöglött volna fölötte: egy szellő sem rezzent a pusztulás mementója felett. Csak a fekete eső szitált halkan. A múlt hamvai. 
A lány leborult a férfi mellé, átkarolta, és csendesen sírt vele, Sessir úgy ált, mint akinek már a légzés is nehezére esik. Mintha sosem akart volna már megmozdulni többé. Meglehet, így is volt. 
Az embervadász komoran nézte a romokat, és emlékezett. Mindenre. Nem könnyezett: nem tudott. Tökéletesen üresnek érezte magát. Üresnek, és száraznak. Csak a kavargó pernyét látta maga előtt. A döglött esőt. 
Mintha az holt istenek siratnák a világot. 
És az Ezüst Várost.