Tiaro - Mindenek ura

A férfi lassan, de magabiztosan haladt előre, mint akinek semmi vesztenivalója nincs. Fogait összeszorítva, kifehéredett ujjakkal markolta a hatalmas, türkizkék jégből vert pallost, aminek pengéje oly tisztán csillogott, mintha éppúgy abból a kék kristályból metszették volna, mint a hatalmas markolatgombot. A harcos méltó gazdája volt a nemes fegyvernek, mélykék, természetellenesen szép szemei, zord arcvonásai, vakítóan szőke haja bármely ünnepelt bajnok becsületére vált volna. Hiszen ő maga is legenda volt, első a harcosok között, ezer csata hőse, háborúk veteránja. 

Aniyy. A Jég Ura. Így hívták mindenütt a világon. Eddig sosem akadt legyőzője, utóbb már próbálkozók se: pusztán a hírneve elég volt a győzelemhez. 
Most nem is emlékeztetett a legendás hősre: egy megfáradt veteránra annál inkább, aki hasztalan várja a megváltó elmúlást. Csak a hősök élnek örökké- és csak a halandók vágynak a halhatatlanságra. Ez a mindenség rendje, mióta világ a világ. 
Egy magafajta persze mit sem ért efféle bölcsességekkel: másra volt szüksége. Nem kérdések kellettek, hanem válaszok. Megoldás. Ezért volt most itt. 
Régen… régen más volt minden. egyszerűbb, és boldogabb. Szerelmével, és barátaival élt birodalmában, és semmire sem volt gondja, csak arra, hogy kiélvezzen minden pillanatot az örökkévalóságból. Aztán… megjelentek az első baljós jelek. Földrengések, pusztító viharok, elpusztult városok… Mintha a világ szét akarna szakadni. 
Akkor még nem igen foglalkozott vele. A tragédiák távolinak tűntek, a menekültek meséi rémtörténeteknek. Egyszerűen hihetetlennek tűntek: városok, akiket elnyelt a föld, viharok, amik elevenen szaggatják szét az embereket, országok, amik egyszerűen kifakultak a mindenségből. A világ remegett, a szférák tomboltak. 
Aztán… kénytelen volt szembenézni a valósággal maga is. Aznap… 

Aniyy megtorpant, ahogy a kristályokból faragott lépcső tetejére ért: ellenfelekre talált. Nem sokat tétovázott, megemelte a roppant kardot, és feléjük lépett: a négy alak, aki az útját állta, rezzenéstelenül figyelte. Anyagtalan, de korántsem ártalmatlan lények voltak: az ember puszta lelkét fagyasztották jéggé érintésükkel. Így hát a Jég Ura nem engedte közel őket. Cselezés nélkül, elsöprő erővel támadott: a pallos azonnal kettészelt egyet a sötét, formátlan lények közül, és megperdült pályája végén. A három megmaradt támadó azonnal a hősnek ugrott, anyagtalan fogaik megmarták, de komoly kárt nem tehettek benne. 
Ő volt az erősebb. 
Puszta dühével taszította hátra őket, majd félelmetes kardjával vágott rendet köztük: még két lény foszlott semmivé. A megmaradt érzelem nélkül támadott újra: nem létezett számára menekülés, vagy kudarc, csak a küzdelem. A Jég Ura szenvtelen mozdulattal taszította nemlétbe. 

Csend. Épp úgy, mint aznap… mielőtt a vihar lecsapott rájuk. Nem kegyelmezett senkinek, és semminek, egykedvűen, sokáig, és kitartóan pusztított. A lány- az egyetlen lány, aki számított neki valaha is- azonnal meghalt. 
A harcos nyelt egyet. Hallotta a sikolyát. Engesztelhetetlen volt, és hisztérikus: a puszta lelke is megsemmisült a testtel együtt. Ezt tudta. Azonnal érezte. 
A mélykék szemek egy pillanatra üvegessé váltak, hogy aztán még elszántabban lobbanjanak fel a kék, emésztő lángok. Neki legalább gyors halála volt. A barátai később haltak meg. Az tovább tartott. 

A harcos újra nekiindult a jégkristályból emelt oszlopok között. Sokáig tartott, míg ide talált, de végül rálelt a próféciára. Érthetetlen hablatyolás volt, mégis három társa, három derék hős adta érte az életét az őrzőkkel vívott harcban. De megérte. A Jég Ura felismerte az igazságot a hagymázas képzelgések között. 
„…akkor majd, ha letelik a világunk számára szánt idő, Mindenek Ura véget vet a létezésének, éppolyan könnyedén, mint ahogy létrehozta. Széthullunk, mintha sosem lettünk volna. Megsemmisül akkor minden, a szférák elpusztulnak, és káoszba borul az örökkévalóság. Ez a világmindenség rendelése, amivel halandó hasztalan próbál szembeszállni… „ 
A Jég Ura azonban nem volt halandó, és nem érdekelték a próféciák. Úgy hitte, mindent meg lehet változtatni, a sors csupán merő illúzió az élhetetlenek számára. A Mindenek Ura is legyőzhető. Aniyy világán sosem voltak istenek: a puszta létezésük is elképzelhetetlen volt. Így csak egy létező, megfogható, lebírható hatalomra gondolhatott, ami képes elpusztítani egy univerzumot. 
Csak egy ilyet ismert. Azt, aki ebben a kastélyban lakott. 

Nighel, a Kristályherceg. 
Ezért jött ide: hogy megküzdjön a mágiahasználóval, legyőzze, és megmentse a világát. Olyan egyszerűen hangzott ez így. Persze azt a lányt sosem kaphatja vissza, és az elhullott társait sem. De megfizethet értük. És ha meghal.. nos, akkor meghal. 
Nem lenne rosszabb, mint a másik lehetőség… 
Újabb lépcsősor következett, vakító fehér, és vérvörös grádicsokból, lüktető energiából gyúrt feljáró. Rezzenetlen arccal sétált föl rajta. 
Mire idáig elért, szinte az egész világa romokban hevert: a városok, a civilizáció ékkövei mind elhullottak a megsemmisüléssel vívott harcban, a túlélők reszketve, vacogva bújtak meg üregeikben, várva hogy az elkerülhetetlen őket is utolérje. Szinte semmi sem maradt, amiért érdemes lett volna harcolni. Vagy élni. A Jég Ura sem azért volt itt. Az emlékükért harcolt. Azért jött, mert semmi mást nem tehetett, azért jött, mert jönnie kellett. 
Így hát itt volt. 
Berúgta az ajtót, ami az útjában állt. 
Újabb folyosó, újabb ellenfelekkel: Aniyy nem is vesztegette rájuk az idejét. Egyetlen rohammal söpörte el mindüket. Nem állíthatták meg. Ő volt a hős. A Jég Ura. 

Nem tudta, mióta keringett már a kastély ezer színű falai közt, és nem is érdekelte: csak ment előre kérlelhetetlenül, és hidegen: csendes tombolás volt az övé, minden csapása egy-egy búcsúszó az elhullott társakhoz. 
Aztán ott volt. 
Nem tudta, hogy jutott oda, de ott volt. A szobában. 
A Kristályherceg neki háttal állt, a terem egyetlen, de hatalmas ablakán át szemlélte a kinti világot. 
A Jég Ura felhördült, és a célba ért vándorok elégedettségével lépett beljebb. 
-Nighel.- sziszegte halkan, és még közelebb lépett.- Eljöttem érted. 
A megszólított alak lassan fordult meg, tekintete sötét volt, fekete, mint a vihar, ami elpusztított mindent, amit elért, mégsem fenyegető. Inkább szomorú. 
Nem látszott sem hatalmasnak, sem mindenhatónak: egy korán megvénült, megtört fiatalembernek annál inkább. 
-Ki vagy?- suttogta az érkezőnek, hangja erőtlen volt, akárcsak a mozdulat, amivel hátrasimította kékes-fekete haját.- És miért jöttél? 
-Aniyy vagyok, a Jég Ura, az ezer éves háború hőse, Nizindaah örökös uralkodója.- felelte a férfi lassan, de szavai nem voltak sem büszkék, sem határozottak. Mit számít mindez már? -És azért jöttem, hogy elpusztítsalak. 
Nem fenyegetés. Kijelentés. 

A Kristályherceg nem mozdult, még a szemöldöke sem rebbent meg: úgy állt ott, mint akihez naponta járnak önjelölt hősök, akik el akarják venni az életét. 
Csak a tekintete - a két fekete, csillogó kút meredt a harcosra szomorúan. 
-Miért? 
A kérdésben nem volt semmi érzelem. Pusztán a tények érdekelték. 
A harcos felhördült. 
-A szerelmemért. A barátaimért. A népemért. A hitemért.- sorolta halkan, fenyegetően, a hangja azonban egyre erőteljesebbé vált.- A boldogságomért. A múltért. Az emlékeimért. 
A utolsó szót már ordította, majd azonnal nekilendült: a kard sziszegve szelte a levegőt, hogy egy csapással kioltsa Nighel, a Kristályherceg, Mindenek Ura életét. Sosem ért el azonban a vézna alakig: láthatatlan erő taszította hátra, gazdájával együtt, majd a fekete szemű újabb halk szavára a hős tehetetlen rongybabaként csapódott a kristályból emelt falnak. 
Nighel egykedvűen figyelte, majd a tenyerére nézett, amiben változatlanul ott remegett az erő. Az egyetlen igazi erő. 

Megcsóválta a fejét. Egyre gyengébb lett. Már nem sok lehet hátra. 
-Ölj meg.- hörögte a hős, aki elkeseredetten próbálta elérni a kezéből kihullott kardot. Az állán egyetlen vércsepp gördült végig lassan- Ölj meg te démon! 
A Kristályherceg tekintete a kínlódó harcosra rebbent. 
-Nincs értelme.- suttogta maga elé.- Most már mindegy. Miért akarsz elpusztítani? 
-Te vagy Mindenek Ura.- suttogta a hős.- Te vagy az, aki el akarja pusztítani a világot. Te öltél meg mindenkit, akit szerettem. Miért nem ölsz meg engem is? 
A Jég Ura beleborzongott a felharsanó nevetésbe. Hideg volt, keserű, és gúnyos, de nem őszinte: az utolsó kacagás a világon. 
-Ezért?- nézett újra a kékszeműre.- Ezért jöttél ide? Hogy megmentsd a világodat? 
Aniyynak nem kellett válaszolnia. Minden erejét összeszedve feltápászkodott, a jégpengéjű pallost remegve emelte meg. 
-Semmi közöm a pusztításhoz.- mondta egykedvűen a varázsló.- Mi több: azt sem tudom, mi vagy ki okozza. Hasztalan próbáltam megállítani magam is. Nem tudom ki az a Mindenek Ura, akiről beszélsz, de nem én vagyok az. 
-Hazudsz.- sziszegte a harcos.- Hazug minden szavad, ocsmány féreg! 
A Kristályherceg vállat vont. 
-Miért tenném? 
Szavai oly hidegek voltak, tekintete olyan megtört, hogy a Jég Ura nem tudott kételkedni az igazában. Ez az alak semmiképpen sem lehetett az, akit keresett. A pallos halkan csendülve hullott a kristálypadlóra. 
Szóval tényleg vége. Aniyy, a legendás hős elbukott, egyetlen kardcsapás nélkül. 
-Ah. -Suttogta Nighel az ablakra pillantva.- Elkezdődött. 
-Micsoda? 

A Kristályherceg nem válaszolt, a hatalmas ablakhoz sétált, és vézna karját kinyújtotta egyenesen a horizont irányába. Már Aniyy is látta. 
A szférák szinte hallhatóan remegtek, a láthatár végén egyre gyűltek a feketén lüktető energiák. Ezüstszínű villámok nyaldosták a földet, a mindenség megremegett a vihar pusztító szavára. 
Aztán valóban elkezdődött. 
A föld hallható, torokszorító hangon sikított fel, és meghasadt: vörösen izzó seb nyílt a testén. A gondolatnál gyorsabban cikázott szét mindenfelé, akár egy repedés a kristálytükörben. 

A Jég Ura, és a Kristályherceg, világuk utolsó nagyjai szótlanul meredtek a jelenésre. Nem volt mit mondani. 
A vihar ezerszeresére nőtt, és pusztító iramban lódult meg feléjük, és lecsapott rájuk. A vörös seb kitágult, majd… 
Szerteszét szakadt a mindenség. Pusztító, földöntúli robaj volt, de ezt akkor már senki sem hallotta. Aniyy, és Nighel megszűnt létezni, mintha sosem lettek volna. A világukkal együtt szakadtak apró darabokra. 
Aztán csend. 
És üresség. 

-Kisszívem, hol vagy? 
A kisfiú nevetve figyelte a buborékot. Olyan szép volt, és olyan nagy… eddig a legnagyobb, amit csak fújni tudott. Ezer színben pompázott, mint a szivárvány, ami az eső után szokott jönni. Lassan repült a levegőben. A fiú kinyúlt, hogy megfogja, de ekkor szomorú dolog történt: ez a buborék is kipukkant, épp úgy, mint a többi. 
A fiú szája sírásra görbült, és leült a földre, a fújókát durcásan elhajította. 
-Ó, hát itt vagy?- női hang, lágy, kellemes, szeretettel teli.- Itt az én nagyfiam? 
A fiatal nő leguggolt, és az ölébe vette a fiút. 
-Mi a baj? Na? Mi történt? 
A kisfiú szomorúan nézett rá. 
-A bubojék. Meghalt. 
A nő összevonta a szemöldökét. 
-Meghalt? 
Vajon mikor tanulta ezt a szót? 
Aztán letette a földre, és mellé ült. 
-Nem baj. Anyu csinál másikat. 
És egy szempillantás múlva új buborék úszik a levegőben. Talán még az előzőnél is nagyobb, és szebb. 
-Látod? 
És a kisfiú, Mindenek Ura újra felnevet.