Tiaro - Beszélgetés a temetőben

Furcsa éjszaka volt. A felhők ezüstszínben úsztak az égen (sosem láttam még ilyennek őket) a hold éppoly fényes volt, mint bármikor, a csillagok szelíden, de hidegen mosolyogtak rám. Épp elég fényük volt ahhoz, hogy megvilágítsák az előttem komorló fejfát. Szép, fehér márványból volt kifaragva, a betűk régen lekopták már róla, de a kő nem veszített színéből. Persze lehet, hogy csak a holdfény miatt tetszett ilyennek. 
Vajon ki fekszik ott? S milyen lehet odalent? 
Ő hamarosan megtudja. A jövő héten temetik. 
Lassan elővettem a nyakláncot. Kicsi ezüst medál függött rajta, egy félbetört szívvel. Igazából nem volt drága, de ez sosem számított: tőle kaptam pár hónapja. A másik fele mindig rajta volt. Sosem vette le. Talán vele együtt temetik el azt is. 

Igen, az jó lenne. 

Szép volt így a halvány fényben. Pici, és csillogó. Olyan eleven volt, mintha valóban élne. Mint amilyen te voltál, kedvesem. 
Egykedvűen néztem a földre dobott kötelet. Egyszerű volt, durva, és erős. Mint bármelyik más kötéldarab. Ez valahogy mégis más volt… számomra, legalábbis. Elhajítottam a cigarettacsikket: a parázs hirtelen felfénylett, majd el is aludt a nedves fűben. Az utolsó szál. Régen mindig le akartam szokni. Majdnem felnevettem. 
Nem egészen így gondoltam, de jobb híján megteszi. 
Nyakamba kanyarítottam a kötelet, és szakértő szemmel néztem végig a fákat. Jó erős ágakat kerestem, amik biztos elbírnak: most az egyszer nem akartam hibázni. A szemben álló tölgy éppen megfelelőnek tűnt, öreg volt, erős, és komor. 
Igen, ez jó lesz. 
Odasétáltam hozzá, és fogást kerestem az alsó ágakon: nem volt egyszerű feladat felmászni rá. Mire azonban ráálltam, furcsa hangot hallottam. 
- Hát te mit csinálsz? 
Ijedten néztem körbe, de senkit nem láttam a temetőben. Már azt hittem, hogy megbomlott elmém viccelődik velem, amikor újra meghallottam. 
- Mit csinálsz? 
Ezúttal biztos voltam benne, hogy a fa belsejéből szóltak hozzám, és meglepődve zuhantam a földre. Nem tört el semmim, de keményen beütöttem a fejem, színes fények villóztak előttem, amikor feltápászkodtam. 
- Te beszélsz hozzám? - néztem rémülten a hatalmas tölgyre. 
- Persze. Miért, mit gondoltál? 
Elsőre szólni sem tudtam, de végül csak rávettem magam. 
- A fák nem szoktak beszélni. - ráztam a fejem. Az idegeim. Biztos az a baj… 
- Lehet. De az emberek sem szoktak éjjelente rájuk mászni. - A hangsúlyból olyan érzésem volt, mintha a növény vállat vonna. Eltöprengtem egy darabig, milyen lehet, ha egy fa vállat von, de aztán újra megráztam a fejem. Itt állok a temetőben, és egy fával beszélgetek. Mit gondolna erről egy agy - kurkász? Elszántan vettem fel újra a kötelet, és nekigyürkőztem a mászásnak: a fa türelmesen várta, hogy felálljak a vastag ágra. 
- Még nem válaszoltál. - jegyezte meg a tölgy. 
- Felmászok az ágaidra. 
- Igen, azt látom. És miért? 
- Hogy rákössem az egyikre ezt a kötelet. 
- És? 
- Aztán formázok belőle egy hurkot, és a nyakamba akasztom. 
- Furcsa szokás. - mondta erre a fa. 
Ezt annyiban hagytam. 
- Lejjebb engednéd azt az ágadat? Nem érem el. 
- Persze. - engedelmeskedett halk recsegéssel. Alapjában véve igen segítőkész fának tűnt. 
- És mire való? 
- Mi? - kérdeztem vissza szórakozottan mászás közben. 
- Ez a szokásotok. 
- Hát, miután mindezzel kész vagy, leugrasz. 
- Aztán? 
- Aztán meghalsz. - fakadtam ki. - Mi az, ezt a szót sem ismered? 
A fa sokáig nem válaszolt. 
- De igen. - felelte aztán komoran. - Ott, szemben állt régen egy másik fa. Nagy volt, és nagyon szép, eltakarta az eget, amíg kicsi voltam. Ő volt az anyám. 
Hátrafordultam, amennyire lehetett, de nem láttam semmi tölgyet, amire ráillett volna a leírás. 
- És mi lett vele? 
- Egy nap belecsapott egy villám. Fel is gyulladt, és feketére égett, mire az eső eloltotta. Aztán pár nappal később jött néhány ember, és kivágta. Azóta nem láttam. Azt hiszem… meghalt. - a tölgy elmerengett egy ideig. - Sosem láttam még hozzám hasonlót elpusztulni. 
- Sajnálom. - böktem ki. 
- Igen. Azt hiszem, én is. Szép fa volt. 
Éppen a kötelet rögzítettem, szép, erős csomót kötöttem rá, ahogy tanultam, mikor felcsillant valami a földön. 

A nyaklánc! 

Anélkül nem mehetek! Leugrottam az ágról, hogy belesajdult a bokám, és a nedves fűben keresgéltem. Hamar megtaláltam a csillogás miatt, és az arcomhoz szorítottam. 
- Mi az? 
- Ajándék. - sóhajtottam. - Egy ajándék, amit egy gyönyörű lánytól kaptam. 
- És ő hol van most? 
- Messze. - feleltem halkan. - Ugyanott, ahol az anyád. 
A fa nem válaszolt, úgy látszik, ezt megértette. 
- Sajnálom. - mondta aztán. - Ő kért rá, hogy meghalj? 
Nem tudtam válaszolni, zokogva estem térdre. Most először tudtam sírni, mióta meghallottam, mi történt vele. 
- Sose kért volna ilyesmit. - ráztam a fejem. - Ő volt a legjobb ember, akit valaha ismertem. Csodaszép volt, eleven, tele szeretettel… aztán ma reggel beült egy autóba, és… nem lett volna szabad így…! - fakadtam ki újra, és a fűbe markoltam. A fa hallgatagon figyelt egy darabig. 
- Most mit csinálsz? Víz folyik a szemedből. 
- Sírok. - nyögtem a földnek. - A fák sosem sírnak. Mit tudsz te erről? 
- Ha a fehér eső lehullik az égből, én is el szoktam hullatni a leveleimet. - válaszolta halkan. - Olyan ez, mintha sírnék, nem igaz? 
- De. Lehet. - vettem erőt magamon, és feltérdeltem. - Azok a beképzelt barmok erre azt mondják, a fák siratják a nyarat. 
- Kik? 
- A költők. - feleltem erre, mielőtt belegondoltam volna, ismeri - e ezt a szót egy fa. - Talán velük kellene beszélgetned. 
- Lehet. - ismerte be a tölgy. - Néha látom őket, ahogy a kövek közt sétálnak. De ők sosem állnak le beszélgetni velem. Túlságosan el vannak foglalva magukkal, hogy rájöjjenek bármi fontosra. 

Újra felálltam, és elszántan kezdtem mászni. 
- De amikor a levelek lehullnak, felszívódnak a talajba… - tért vissza az eredeti témára a fa - aztán újra együtt leszünk. Ti is ezért ássátok el a halottaitokat? 
- Nem hiszem. - feleltem. - Inkább, hogy ne lássuk őket. Az emberek nem szívesen néznek szembe az elmúlással. Félnek tőle. 
- És te nem félsz? 
- De igen. - mondtam halkan, és ez igaz is volt. Féltem meghalni, de még jobban féltem élni. Vele kell mennem! Hogy örökké együtt lehessük. 
- Miért félsz a haláltól? - kérdezte komolyan a fa. - Az élet, és halál egy dolog. Nincs egyik a másik nélkül. 
- Nem érdekel. - sziszegtem. Semmi kedvem nem volt most egy ilyen filozofikus hülyeséget hallani, főleg nem egy tölgyfától. 
- A halál… nem is létezik igazán. Mint ahogy az élet sem. Az egész együvé tartozik, külön - külön nincs értelme. 
- És erre mikor jöttél rá, te bölcs? - kérdeztem kicsit keményen. 
- Van időm gondolkozni. - válaszolta sértődés nélkül. 
- És mit csinálnál, ha elmennék egy baltáért, és kivágnálak? 
- Meghalnék. - felelte egyszerűen. 
- Nem sajnálnád az életet? Nem sajnálnád itt hagyni mindezt? 
- Nem tudom. - vallotta be. - De úgyis beszívódnék lassan a földbe, mint a leveleim, aztán egy lennék egy másik fával. Talán az egyik gyermekemmel. Nem lenne nagy változás. 
- Nektek egyszerű. - sóhajtottam. 
- Az élet egyszerű. - felelte. - Csak a gondolatok teszik bonyolulttá. 
- Inkább az emberek. 
- Lehet. De nekünk még választásunk sincs. Nem hallhatunk meg, ha akarunk. Talán jobb is így. 

Halkan felnevettem, ami bizonyára meglepte beszélgetőtársamat. 
- El kéne beszélgetned néhány emberrel, akik okosnak hiszik magukat. Fogadok, még azt is tudod, mi az élet értelme… 
- Értelme? Az életnek nincs értelme. - mondta megint a vállvonó hangsúllyal. - Az élet élet, és semmi több. Pusztán létezik, értelem nélkül. Mint mi. Talán ez is… egyfajta ajándék. 
- Ajándék… - visszahangoztam, komoran nézve a hurkot. 
- Még mindig meg akarsz halni? 
- Nem tudom. - ismertem be. - Nem tudom. 
- Csak mert… ritkán beszélgetek magadfajtával. Érdekes dolgokat mondasz. - tűnődött a vén óriás. - Beszélgessünk inkább! 
Lassan, komoran bólintottam, és a nyakéket néztem. Szépen, fényesen csillogott. Hagytam, hogy az arcomon végigfusson az utolsó könnycsepp. 

Sajnálom, kedvesem! 

Másnap hajnalban találtak rám, a tölgyfa egyik ágán aludva, hurokkal a nyakamban. Azonnal kórházba vittek. 
Idegösszeroppanás. 
Ez volt a diagnózis. Nem tudták mással magyarázni, hogy értelmetlenségeket motyogtam magam elé, valami fáról, meg a halálról egész idő alatt. A temetésre kiengedtek: a szerelmemet a tölgyfa alá ásták el. Nem tudtam síni a ceremónián, egyre azon gondolkoztam, amit azon az éjszakán hallottam. Ha a kedvesem is felszívódik a földbe, akkor egy lesz azzal a szép, nagy fával, és… örökké fog élni. Igen. Azóta gyakran kijárok éjjelente a temetőbe, és sokat beszélgetünk a tölggyel, érdekes dolgokról. A nyakéket is neki adtam, egy ágára akasztottam, hiszen most olyan…. mintha benne élne tovább a lány, akihez tartozik. 
Örült neki. 

Senkivel sem beszéltem azóta róla, úgyse hinnék el. Persze honnan is tudhatnák, milyen lehet egy fával társalogni, ha még sosem próbálták felakasztani magukat éjjel, a temetőkertben. 
Ostobák.