Túrin - Szentségtörés

Mennyire szigorú volt ez az arc! Mennyire őszinte, mennyire egyértelmű! A homlok tükrös boltozatán - mint szelíd égen a haragvó felhők - gyűlnek a redők, közelgő vihart jelezvén. Félreérthetetlenül. Az orr oly merészen hasít helyet magának a térből, mint villámsújtotta kőszirt. Az orrcimpák remegve vadásszák a levegőben a fegyelmezetlenség és ellenszegülés illatait. A szögletes ajkakat roppant vésőkkel hántották ki az élő hús-bazaltból a teremtés műhelyeiben, sebtében, finomságra, harmóniára ügyet sem vetvén. Egyetlen célra teremtette az Úr ezt a dacos, kéklő szájat: hogy kurta parancsszavak röpködjenek belőle, mint acéltűk. És akkor ott vannak még a szemek! Ez a kegyetlen, türkiz szempár, mely a tiltás egyetemes lázában ég, tekintetére elernyed a lázadó ököl, meghallik a szívdobogás, lekonyul a fej, meghajlik a derék és az akarat. Ez a szempár, mely nem kér, nem parancsol, csak tilt, elvon, megtagad, nem enged meg. 
“Leszedhetem az asztalt, apuka?” - nem. “Labdázhat a gyerek?” - nem. “Kiszellőztethetem a szobát?” - nem. 
Megváltó enyhet csak az jelent, ha félrenéz. 
A szigor e tömör ikonját kesernyésben megmártózott, biggyedő áll, és gyér, agyonfésült csutakhaj övezi. 
Így festett hát István, Gáspárka nagyapja, és külsőleg ennél jobban, úgy hiszem nem is érdemes jellemeznem. 

Mindemellett nem volt gonosz, vagy rosszindulatú. Merev, nyársat nyelt ember volt, ízig-vérig katona, és a világot a militarizmus komor szemüvegén keresztül szemlélte, de eközben szenvedélyesen szerette a családját. Későn házasodott, és korán özvegyült. Fiatal, friss testét hamar szikárrá kovácsolta a világháború, az utána következő üldöztetés és bujkálás, az amnesztia utáni mellőzöttség pedig lehántott róla minden fölös érzelgősséget. Az álmos hétköznapokba váratlanul beviharzott a prágai tavasz, és az ő ereibe is új tavasz vére áramlott. Az ötvenes éveit taposó ezredest visszahívták a bevonulás logisztikai megszervezéséhez. Ő pedig ment, ifjonci hévvel, ájulatos lelkesedéssel. Ezekben a napokban egészen visszafiatalodott. A lánctalpak fémes csikorgása zene volt füleinek, a vasalt csizmák dobogása mennyei ritmus. Az arc kipirult, a szemekben olthatatlan láz lobogott, a száj csak úgy köpködte a sok utasítást. Nyakig merült a harcászat sodrába, mintha őselemébe tért volna vissza. Tudta is ő, bánta is ő, hogy jó vagy rossz ügy érdekében, hogy a masírozó lábak hány lelket tipornak szét; a Haza hívta őt, és ő hálától csordultig telt szívvel borult a lábához. De a tavasz elmúlt, majd a nyár is, és felesége, aki e könyörtelen ember mellett alázatosan sorvadozott, egy őszi napon - ajkán megkönnyebbült sóhajjal - a bomló földbe távozott, egy tízéves kislányt hagyva a hirtelen deresedő katonára. 

A haldokló rendszer utolsó éveiben már családja körében találjuk. A lánya, Erzsi csendesen hervadó, félhomályban dohosodó feleség, vérbeli háziasszony, és anya. A mellé kerített férj, János erőtlen, cingár emberke, hivatalnok. Gáspárka a hamvába holt tűz, a fegyelemre ítélt csintalanság vértanúja, felrázott és soha ki nem bontott pezsgősüveg. 

A családfő István nagyapa. 
Keményen bánt vele az élet, ez a keménység átitatta minden porcikáját, és megülte elméjét; számára a lét egyik alapköve, természetes velejárója lett, akár a légzés, és ennek zokszó nélküli elviselését megkövetelte egész famíliájától. 
- Ha én kibírtam a Don-kanyarban, kibírjátok ti is! - élt kedvenc szavajárásával, ha netán - ritka esetben - a zendülés csírája ütötte fel a fejét rendszabályaira. 
Kincsként őrizgette posztját, úgy ragaszkodott hozzá, mint rég levedlett egyenruhájához, mely a naftalinszagú szekrényben csüngött, kitüntetett pozícióban, bevetésre állandóan készen. Gyakran elő-elővette, mustrálgatta, tapogatta, becézgette. Bütykös ujjai leheletfinoman simították végig, mint szerelmese bőrét. Az is volt. A háború volt az ő szerelmese. 

Az uniformisból áradt a molyirtó, az agg ezredesből pedig az otkolon. Ezt a furcsa szót gyakran hallotta Gáspárka, mivel az öreg az archaizálással is a “régi szép katonaévek” cukros álmaiba ringatta magát. Az otkolonszagú nagyapa pedig a nyugdíjazott katonatisztek cirmos nőiességével valóságos parfümériává varázsolta a nappalit. Gáspárka, ha besurrant ide, a szagok gőzfürdőjében találta magát. A naponta suvickolt parkett steril, idegen szaga, az asztalon ücsörgő apró rózsaolajas tégely, a naftalin, és otkolon-nagypapa kölnije. Az illat-kamrában, az ódon bútorok között némán kóválygott a félelem. Nagyapa pedig az asztalnál strázsált, a ház legértékesebb antikvitásán, a cirádás bársonyzsöllyén trónolva, rászegezte szemét, melyet a vastag szemüveg félelmetes gömbbé torzított, és rádörrent: 
- Ugye nem telefonálni akarsz? 

A család igen korán jutott telefonhoz, nagyapa Népköztársaságért tett szolgálatainak elismeréseként. 
- A jutalommal kötelezettség is jár ezredes elvtárs, ezt ne feledje! A telefont nem véletlenül kapta ám! Bármikor hívhatjuk, ha az államnak szüksége van magára, maradjon mindig vonal közelben! - hablatyolta pátoszosan a pártkomisszár, miközben tekintete sunyi alázattal villant végig a lakáson. 
Gáspárka nagyapja ettől kezdve a reggelit, ebédet és vacsorát a telefon mellé rendelte. A házban - akár egy gyakorló terepen - szemlét tartott, és a nappalit találta legalkalmasabbnak egy főhadiszállás felállításához, a telefon őrzésére. Innen rendelkezett a többiek életéről, akaratával át- meg átszőve a házat, mint egy láthatatlan pókhálóval, amelynek közepén türelmes fekete özvegyként várt, várt a csörgésre. 

De sose keresték, szolgálataira soha többé nem tartottak igényt. A halott csöndbe csak néha hasított bele a valószerűtlen fekete szerkentyű, túlvilági berregéssel. Ilyenkor az öreg szívdobogva, villámkézzel kapta fel a kagylót, de arca gyorsan elsavanyodott, mert mindig a vejét keresték a hivatalból. Ez pedig krétafehér arccal, zavartan és kurtán tanácskozott, “lapos és érdektelen” - ahogy nagyapa jellemezte - munkájáról, gyanakvó, türelmetlen pillantások tüzében. A várt hívás csak nem akart eljönni. A családtagok hamar rádöbbentek, hogy a telefonból semmi hasznuk nem származik, mivel István senkit sem engedett felhívni. A készülék hamarosan holmi képtelen parazitává terebélyesedett a képzeletükben, ami az öregen és közvetve rajtuk élősködik. 

Esténként nagyapának gyakran támadt kedve mesélni. Ekkor a család kötelességtudóan összegyűlt, és feszült csendben hallgatta az unalomig ismert, teljesen elcsépelt történeteket a Don-kanyarról, a fagyról és halálról. Nem is emlékek voltak ezek, hanem zsoltárok, az élménybeszámoló pedig valójában mise, melyet nagyapa makacs következetességgel celebrált napról-napra. Gáspárka egy puffon kucorgott, és sápadtan tűrte az aranykeretes lencsék mögött búvó szemek kutakodó pillantásait. Mintha nagyapa egyedül hozzá intézné a szavait, számonkérőn, sosemvolt mulasztásokat felhánytorgatva. A fiú szinte belefulladt az írisz kék mélységeibe, a szemüveg csillanása elvakította. Riadt kis állatként kapkodta fejét jobbra-balra a mesés szobában, amin nappal tolvaj módon libbent keresztül, és ahová most, az esti órákra bebörtönözték. A sötétlő ablaktáblákra remegő figurákat, groteszk képeket varázsolt az éjjeli lámpa zölden derengő fénye. Anya és apa kilométerekre ülő, fakó árnyaknak tűntek csupán. A falak megnyúltak, a bútorok némán figyelték, mosott könnyfüggönyön át táncoltak; hunyorogtak, kacsingattak a csillár csálé lámpácskái, ringott az egész szoba, egyedül a telefon csillogott szilárdan, éberen, feketén az asztalon. 

Gáspárka álmaiban gyakran látott egy halott arcot - melynek fagyos szájából, mint egy kriptából emelt hangú kántálás hullott ki, egy láthatatlan falnak koppanva -, és a fekete telefont, aminek roppant kagylója rámeredt, majd egy óriási mikroszkóppá változott, amivel játszani szokott, a föld meg, ahol ült petricsészévé. A kisfiú gyakran meg-megállt, hátrafordult a néptelen utcákon, járása selymes lett, mint a macskáé, kerülte a sötét zugok mesés titkait, mert a feketeségben sárga szempárokat vélt felfedezni. A hangja pedig susogóvá szelídült, a fegyelem belevésődött, a csintalanságokat lassan elhagyta, élete kiszámíthatóan folydogált egyre tovább. 

Jánosnak, a vőnek egy napon elfogyott a türelme. Utálta a vén zsarnokot, aki trónteremnek használta a nappalit; szűknek találta saját dolgozószobáját, telefonálni akart hosszú perceken-órákon át, mitöbb, egész nap félelem nélkül. Elképzelte, ahogy markába zárja a kagylót, elszántan, férfiasan, sőt, felül az asztalra is. Egy átható pillantással az öreg torkára forrasztja a szót. Kiszínezte a jelentet, kéjelgett benne. 
Aztán egy nap átment a nappaliba. 
- Apuka, ez így nem mehet tovább! - rebegte. 
Az öreg felpillantott. Arca egy csapásra kiszippantott belőle minden erőt, hebegett, elfelejtette, mit akart mondani. 
- Nos? 
- Nos… szóval ne szóljon bele Gáspárka nevelésébe… és telefonálni is szeretnék… amikor csak kedvem tartja. És ott van Erzsi is… Erzsinek más dolga is van, mint egész nap a parkettet pucolni! - büszkeség öntötte el, hogy ilyen szépen megfogalmazta az ultimátumot. Ekkor - mintha csak sejtette volna, hogy ő a probléma gyökere, minden bajok forrása - megszólalt a telefon. A hangok csigalassúsággal, elviselhetetlen magasságban, fagyos darabkákban hullottak ki belőle abba a zárványba, ami köréjük jegesedett. Nem is a fülükkel érzékelték: keményen verődtek egymásnak szegülő arcukhoz. Mindketten a másikra vártak, lesték annak halvány rezdülését, de mozdulni, cselekedni egyikük sem mert, vagy akart. Már a harmadik csengés is elviharzott. Szívük a torkukban dobogott. István apó csak nézett, mereven, mint egy szfinx, és János fáradni kezdett ebben az iszonyú birkózásban. Pihegett, halántékán kövér cseppek gurultak végig. A telefon már negyedszer csengett. János félrenézett, István felvette a kagylót. Majd egy nehézkes halló után gyilkos tekintettel nyújtotta Jánosnak, aki szinte vonakodott átvenni azt, mint egy véres kést. 
- Most ne zavarj! - lihegte bele, és lecsapta. Valamivel elszántabban méregette az ezredest: 
- Hagyjon fel ezzel az egésszel, különben… 
- Különben? - a hang nyugodt maradt, csak a szem szűkült össze, és az ajak lett egy árnyalattal halványabb. 
- Különben - és János nyelt egy nagyot -, különben vagy maga, vagy én. Egyikünknek nincs maradása. 

Estére nagy bálákban álltak a hálószobában János bőröndjei, ő éppen néhány vasalatlan ruhát gyömöszölt be elszontyolodva az egyikbe. Gáspárka a nappali ajtajából figyelte a jelenetet. Az anya kisírt szemekkel libegett ide-oda a két helység és a két akarat között, lefogyva és elhalványulva, mint egy kísértet. Könyörgött, zokogott, térden csúszott, lényéhez oly jól illő, ráöntött gesztusokkal. De nem engedtek. Egyikük sértetten matatott, másikuk nem kevésbé sértetten gubbasztott az asztalnál. 
- Meglásd, lányom, úgyis visszajön! - zsémbelődött a volt katona. Az apa már az előszobában volt, indulni készült. Nagyapa utánaszólt, és kiadta a parancsot. 
- János, mielőtt elmész, igazán leszedhetnéd azt a csomagot a szekrényről! A front leveleim. Olvasni támadt kedvem - az apa jött vissza, égnek szegett fejjel, szentségelő ábrázattal, de jött. - Ott egy szék, arra állj fel! Ott van valahol a tetején, hátul - az apa idegesen nyújtózkodott. - Kicsit jobbra. Nem? Akkor kicsit balra. 
A székláb megbillent. János egy pillanatig kalimpált a levegőben, mint egy madárijesztő, majd leesett. Kitörött a nyaka. Azonnal meghalt. 

Hárman maradtak, az ezredes és két közlegénye. 

- Fiam, menjünk el a fényképészhez! - mondta egy napon az öreg. Erzsi csak bámult rá, nagy, kerek, csodálkozó szemekkel a különös kérés hallatán. Mivel apja igen határozottnak tűnt, Erzsi úgy döntött, hogy egyszerű parancsként értelmezi a dolgot, ezért csak ennyit mondott: “jó!”. 
Nagyapa idegesen feszengett egyenruhájában. A fényképész - apró, izgága emberke - körülugrálta, állítgatta, forgatta. Aztán feladta. Nagyapa parancsolt. Pontosan tudta, milyen képet akar. Nagy, legalább fél méteres arcképet, pontosan szemből. Utasított, a fényképész sopánkodott, sértett szipogással vette tudomásul szaktekintélye csorbulását, de engedelmeskedett. A fotó jól sikerült. A szigor pontosan úgy sütött róla, mint az eredetiről. 
- Ha én már nem leszek, kell valaki, aki vigyázzon rátok! Csak ránéztek az arcomra, és rögtön tudni fogjátok, mi a helyes lépés! - magyarázta nagyapa. 

Mintha csak érezte volna, hogy közel a vége. Egy napon a telefon ismét megcsörrent, és ő mámoros mohósággal kapta fel, a székéről is felpattanva. Aztán keze hirtelen lehanyatlott, teste visszarogyott a székbe. Hörgött egyet, a feje lekókadt, és már nem élt. Valóban őt keresték, de a szíve már nem bírta el ezt a boldogságot, és őrjöngve robogott a percenkénti hatszázas tempóba. 
Gáspárka az asztal mellől nézte végig a villámgyors agóniát. Az öreg szemüvege kissé félrecsúszott és most csálén himbálódzott az orrán. Szeme mereven szegeződött a földre, de a kisfiúnak olyan érzése támadt, hogy sunyít, őt lesi, jobban, mint valaha. A halál misztériuma velejéig hatolt, a szederjes arc az enyészet miazmáit lehelte felé. 

Nagyapa mégis velük maradt. Terve fényesen bevált. Az arckép felkerült a nappali falára, és most már onnan vizslatta mindkettőjüket óvó üveglap védelmében, mindent látva, sosem pihenve, minden titkot felfedve. Nagyapa változatlanul őrködött felettük, állhatatosan vigyázott rájuk: két riadt madárkára. 

A kisfiú felcseperedett, Gáspárkából igazi felnőtt Gáspárrá vált, és elhagyta a házat, ahol gyermekkori álmai penészedtek. A házban ketten maradtak: nagyapa és lánya. 

Gáspár feleségével, és hatéves fiacskájával meglátogatta édesanyját. Befutott ügyvéd lett, jól fésült, markáns és termetes; enyhe pocakja jólétről tanúskodik. Maga a kedély, az elégedettség. Arca derűs, csak szája sarkában fedezhető fel egy fájdalmas vonás. Jól áll neki a felnőttkor. Vagyis soha sem állt neki jól a gyermekkor. 
Felesége Viki, csinos mézszőke asszonyka, zöld macskaszemekkel, fitos orrocskával, huncut, folyton nevetésre nyíló szájjal, gyöngysor fogakkal. Szeles, ideges teremtés, folyton beszél, élcelődik, elzsongat és szórakoztat. 
Sanyika aranyhajú fiúcska, ennivaló ördögfióka. Örökmozgó, keze mindig valami aprósággal matat: műanyag lapáttal, ceruzával, mágnessel, pántos kertésznadrágjának zsebei tele mindenféle kacatokkal: golyóval, csillogó kavicsokkal, még egy foggal is. 

Erzsi néni leültette őket a konyhában, ahol épp befőzött, majd rögtön eleredt a könnye. Mostanában folyton sírdogált, temetés és esküvő hírére, sírt a tévén vagy munka közben, sírt az örömtől, a bánattól. Az ember azt hihetné, hogy nincs is ennyi könny a világon. A sós víz mély levezető csatornákat, és árkokat vájt az arcába, ahol a könnyei gyakorlottan folydogáltak le az álláig, az arca a nedvességtől feldagadt, mint egy spongya, szemei vöröslőn duzzadtak. 
Zokogott most is, a konyharuhába törölgette szemét és arcát, majd elővett egy koszos rongy-zsebkendőt, azt áztatta tovább. 
- Hogy vagy kisfiam? Semmi bajod? Jaj, nagyapád mindig úgy féltett, hogy megbetegszel! “Olyan vékony ez a gyerek, mint egy szalmaszál!” - mondogatta mindig, emlékszel? Hát látom, jól vagytok, szépek vagytok lelkem! - és sírt. 

Gáspár visszavedlett Gáspárkává, és gyermeki türelemmel válaszolt minden kérdésre, Viki angyali odaadással vigasztalta Erzsi mamát, s csak mesélt, nevetett, és mesélt. Sanyika egy darabig az ölében fészkelődött, majd hirtelen kiugrott onnan, és módszeresen kezdte feltúrni a konyhát. Senki nem törődött vele, hát elszórakoztatta magát. Vizet öntött a virágcserepekre egy flakonból, és elégedetten szemlélte, ahogy az ugróvillások ijedten pattognak a váratlan özönvíz nyomán. Meggyújtott egy gyufát, és végigégette. Mostanában festő korszakát élte: néhány filcet hordott magával, és azokat próbálgatta minden felületen. Így nem úszta meg a konyhaszekrény alatt tanyát vert házi zugpók sem, amely kétségbeesetten menekült hajszál lábacskáin, hátán egy nagy piros alkoholos pöttyel. Édesanyja már rendszeresen egy apró oldószeres üveget hordott magával, a várható károk enyhítésére. 

Apró kacagások pukkadoztak a levegőben, mint szivárványos buborékok, tiszta, kedves öröm pezsdült meg a konyhában. Suhogott a nevetés, mint egy tollseprő, behatolt a sarkokba is, hogy kiseperje onnan a szigor pókhálóit. A ház soha nem találkozott még falain belül ilyen őszinte jókedvvel. 

Sanyika kitekintett a folyosóra. A végében egy homályos szobát látott, amely fonnyadt, vörhenyes árnyalatban úszott, és hasonlított a képeskönyveiben látott egyiptomi sírkamrákra. Nagyon csábítóan hatott rá, mesés titkok ígéretével. Sanyika a szüleire nézett. Ők még mindig Erzsi mamát vigasztalták, ügyet sem vetettek rá. Elindult hát a folyosón. Már itt is bántó, fejfájdító volt az alkonyi napfény, és dohos szag érzett a levegőben, ami a korhadó avarra emlékeztetett. Sanyika végigimbolygott az elhanyagolt előszobán, és megállt az ajtóban. A társalgóban csend honolt. A roletták résein át a nap bágyadt fénye épp, hogy beszivárgott az ablakon. A tárgyak fenyegetően meredtek rá. Legbarátságtalanabb az asztalon pöffeszkedő fekete telefon volt. Illatok émelyítő kavalkádja zsongta körül. Sanyika zsebébe dugta a kezét, izzadt kis ökle rászorult a filceire, mintha csak azokból próbálna bátorságot meríteni. Behúzott nyakkal egy bátortalan lépést tett befelé. A padló száraz reccsenéssel árulkodott a betolakodóról. Sanyika a szoba közepére ért. Kicsit visszatért belé a lélek: nem akármilyen fából faragták őt. Körbekémlelt, inkább már kíváncsian, a felfedezés szellemétől áthatva, mint óvatosan. Észrevette a falon a képet. A látványtól keserű mandula cián íze olvadt szét a szájában. Egy szigorú bácsi tekintett le rá, aki ismerős volt neki valahonnan, csöppnyi életének messzi ábrándjaiból. Érezte, hogy innen árad minden szigor, amely belengi a szobát, átfonja a levegőt. Kicsit szemezett vele, pofákat vágott rá. Nem tudta, hogy most nagyon hasonlít a morcos öregúrra, durcás állában, vékony ajkaiban ismerős vonások idéződtek föl. Csöppet sem tetszett neki a bácsi, de az arca különösképp vonzotta. Egyet előre lépett, majd még egyet, és még egyet. A tárgyak közelebb húzódtak, mintha jól akarnának látni valami eljövő bűnt, a későbbi tanúskodás miatt. A telefon igéző némaságban magasodott az asztalon, csörömpölésre, riasztásra készen. 

Sanyika már a kép alatt volt. A szemek most is pontosan rászegeződtek, végigkövették az egész szobán. El akarták rémíteni, távozásra szólították, de ő nem ijedt meg tőlük. Inkább nevetségesnek találta az arcot, ártalmatlannak, mint egy fogatlan, vén oroszlánt. 
- Vajon miért ilyen mérges? - tépelődött, és fellépett a kép alatti fotelre, majd a karfájára. Látta, hogy a fotót üveglap takarja. Egészen közelhajolt, farkasszemet nézett vele, majd belenyomta hamvas pofiját a képbe. Hideg volt. Orra belapult. Ekkor hátrahajolt, kissé merengett rajta, majd hirtelen előkapta a fekete filctollát, és egy apró pöttyöt nyomott az orr alá. A bútorok szétrebbentek, pusmogva húzódtak a sarkokba. Sanyika arcára kaján mosoly kúszott, majd határozott vonással egy bajuszt kanyarított a pötty helyére. Aztán módszeresen megvastagította. (Eltúlzott mozdulatokkal, mert még ahhoz is kicsi volt, hogy a kifestőiben a vonalon belül tudjon maradni.) Ezt azonnal követte a másik bajusz is. Sanyika hátrahőkölt, hogy objektív távolságból elmélyülten tanulmányozhassa művét, mint egy restaurátor. Határozottan tetszett neki. A szigor teljesen eltűnt az arcról, helyét átvette egy nyalka magyar huszár hetykesége, aki fittyet hány a rendre és regulákra, megy a babájához, megy sebesen. A szoba elvesztette delejes erejét, a tárgyak zsibbadtan kushadtak. Sanyika most a piros filcet vette elő, és két rózsás foltot pingált a két orcára. Majd egyet az orra is. Olyat, amilyet a tévében látott a rejtélyesen mulatságos bohócokon. Máris egy kissé kapatos, hetyke huszár nézett rá, aki borvirágos orral siet a kedveséhez. Mókás és izgató pillanatok voltak. Sanyika egészen belemelegedett, arcocskája türelmetlenül égett a munka hevében. Most egy hegyes kecskeszakállat rajzolt a konok állcsúcsra. Az arc ettől valami borzasztó hízelgő színezetet kapott, ravaszul, kenetteljesen, nem minden hátsó szándék nélkül mosolygott, mint egy udvaronc. Sunyi ábrándokat szőtt címekről és aranyakról. 
Sanyika egy bozontos tengerészszakállat akart következő lépésben satírozni, de idáig már nem jutott el. Az ajtóban ugyanis ott állt Erzsi nagymama, apa és anya. 

Erzsébet úgy érezte, rászakad a plafon, majd a csillagos égbolt is. Az imádott arc, a szentkép, amibe minden bizalmát vetette, ami erőt adott neki, vigyázta lépteit, egyszerre megszégyenült, nevetségessé lett. 
- Jaj! - csak ennyit mondott csendesen, lemondóan, majd lábai minden mindegy alapon elernyedtek, és ő előrecsuklott. Meg is üti magát, ha Viki el nem kapja hátulról, és le nem ülteti. A fiatalasszony hitetlenkedő, de egyben elismerő csodálkozással nézett a fiára, a parányi forradalom hősére. Torkát kacagás bizsergette, amely ravaszul kisurrant a fogak között, és elöntötte a szobát. 
- Sanyika, mit műveltél? - kérdezte inkább ujjongva, mint szemrehányóan, majd karjába kapta a büntetéstől tartó, meglepett gyereket, és ölelgette, csókolgatta. 

Gáspár meghökkenve, tanácstalanul álldogált, nem tudta, hogy örüljön, vagy szomorkodjon, szégyenkezzen vagy büszkélkedjen, dorgálja a kis csibészt, vagy inkább gratuláljon neki. Végül a falhoz lépett, felhúzta a rolettákat, és kinyitotta az ablakokat. Hűs, józanító levegő áradt be, kisöpörve a szagokat, és a rossz, avítt emlékeket. 

Gáspár a képhez lépett, hosszan nézte, mosolygott, majd kuncogott, és leakasztotta a falról. 
- Anya, azt hiszem, nagyapának egy hosszabb pihenésre lenne szüksége! És neked is - sandított a kábultan pityergő asszonyra, akinek a könnyzacskója már elapadt, s csak szikkadt szemét nyomorgatta. - Rád fér a pihenés! 
Majd a képet a szekrénybe tette, a naftalinszagú egyenruha szomszédságába, hogy nagyapa közelről tanulmányozhassa a következő években. Mikor felnézett, sokkal világosabbnak, vidámabbnak tetszett a nappali, igazi otthonos kis lakosztálynak. Még az ósdi, gőgös, fekete telefonnal is.