Túrin - Légsúlyúak

I 

Úgy történt, hogy mindketten részt vettünk az Aeronautikai Akadémia gyűlésén, melyet a Légügyi Minisztérium épületében rendeztek. A fiam muszájból, én kényszerből. 

Belépünk a terembe. Elöl az akadémia elnöke, szikár jelenség, kora megbecsülhetetlen. Arca fagyott, mint egy színházi maszk. Méltóságteljesen deresedő halántéka szinte tündököl, szúrós tekintete keresztülcikáz a termen, hogy mindent rendben talál-e. Ettől a nézéstől talán még az árnyékban kucorgó tábla és szivacs is megremeg. Mozdulatai hajszálpontosak, kiszámítottak. Ahogy egész lénye. 
A nyomában koslató alelnök figurája szinte nevetséges gyerkőcnek hat mögötte. Csak arcán sejlik át, hogy mennyire veszélyes. Pofacsontja megnyújtott, akár egy ragadozóé - akár egy menyété - szeme aljasul villog, ajka torz mosolyba biggyed. Mimikáján bolondul csapong az elfojtott indulat: arcizmai rángatóznak, mint bőr alá dugott zongorabillentyűk. Kissé összegörnyed, lapít, mint egy kígyó; az ember várja a pillanatot, amikor tajtékozva ugrik felettese hátának, hogy szétmarcangolja. 

Aztán jönnek sorban az akadémikusok, tudósok, lángelmék. Titán karórák, arany nyakkendőtűk csillannak meg a bágyadt délutánban. Tudományos fokozatok, jelentős - és kevésbé jelentős, de annál hangzatosabb - címek tolonganak az ajtóban. A hierarchia szigorúan betartva. Közöttük egykori tanítványom, aki kijárta, hogy itt lehessünk. Sokatmondóan biccent felém. Fiatalsága üdítően hatna, ha e biccentésben nem foglaltatna benne minden fölény és diadal, amit oktatójától fényévnyi távolságra elemelkedett tanítvány sugározhat. 

Mi következünk. Utolsóként, bár a gyűlés elvileg értünk van. Én: az apa, a száj. Mögöttem jön ő: a fiam, az elme. Alacsony, madárcsontozatú, törékeny alakok, kitérdelt, divatjamúlt öltönyben. Az eleganciára való törekvésünkben felszorzódik a komikum, a szánalmasság. Nehéz eldönteni, melyikünk a nevetségesebb: én, aki mezei irodalomtanár létemre magas-fizikai problémákról fogok előadást tartani, úgy köpve ki egészben a hallgatóság színe elé fiam álmait, mint holmi bagoly egy komplett rágcsáló-csontvázat? Vagy ő, zsebre dugott kezével, ritkuló hajával, forradásos kölyökképével, konokul egybeforrt ajkaival, amelyek életének fordulópontján sem hajlandók szólásra nyílni, hogy támogassák a gyűrött homlok mögött megfogant gondolatokat? 
Helyette én fogok előadni: én, aki mindmáig a verslábak, ritmika, a szép gondolatok - és a fiam - bűvöletében éltem, és fizikából sose jutottam tovább a biliárdgolyónál. Most képletek, levezetések hánykolódnak az agyamban kitörésre készen, mint egy vulkán gyomra. Nincs sok időm: mindjárt kiokádom mindet, és vagy a táblára kerülnek, vagy a felejtés fekete lyukaiba, és akkor vége mindennek, kár volt a sok kínért, a lenyelt keserű pirulákért. 

Már régen a katedrán állok, mikor a teremben még mindig az előadót keresik. Jelentéktelenségemet kihasználva osontam oda, a székek fedezékében, mint kivert kutya a kertek alatt. Bohóc módjára ugrok ki az asztal mögül, majd a meghökkent tekintetek ólomsúlya alatt próbálom megkeresni a magabiztos tanári testtartást. Hiszen a helyzet ismerős, csak most én felelek, és szétcincált székek, farigcsált padok helyett zöld bársonyszékek, és műmárvány asztalok sorakoznak. A tanár-mimikri nem sikerül, és csetlés-botlásom egyre dagadó derültséggel szemléli a terem. Az elnök megelégeli, és megnyitja a gyűlést. Érdektelen, napirenden lévő pontok gurulnak ki a szájából, majd végre rátér az előadás témájára. A címet együtt suttogom vele, mint egy meditációs gyakorlaton, aztán elérkezik az első kritikus pont. A fiam „hangszálproblémák” miatt nem erőltetheti a beszédet, ezért édesapja, azaz én helyettesítem. 
- Hangszálproblémák? - hangzik több helyről, és halk nevetés morajlik. 
Utódom a szokott melankóliában mered maga elé, zavartan vakarászni kezdi az orrát. Néhányan már ropit rágcsálnak, ez rossz ómen. Mosolygó szemek bíztatnak, hogy folytassam a színházat, ne rontsam el váratlan szórakozásukat. 

Én azonban egy dacos torokköszörüléssel kettévágom a vidámságot. A francba az egésszel! Nem fulladhat komolytalanságba az egész! A kölyök álmain kívül már nincs semmink, egyszerűen semmink! A büdös életbe is, lezavarom gyorsan, aztán lesz, ami lesz! Ezerszer megrágott, és átfogalmazott mondatok fakadnak ki belőlem, és rögtön kihunynak a memóriámban. Többször elugrik tőlem a filctoll, mert a kezem nem bírja követni pergő nyelvemet. De az egyenletek végre is felröppennek a táblára, és engedelmesen sorakoznak egymás alatt. Turbulenciáról beszélek, meg felhajtó erőről, légellenállásról, súrlódásról, irányfelületről, trimmlapokról, energia és költségmegtakarításról. Igazából fogalmam sincs, miről beszélek, én vagyok a terem magabiztos laikusa. Beszéd közben kialakítottam egy módszert is a folyamatosság érdekében: az alelnök orra tövében éktelenkedő mérges, barna bibircsókra koncentrálok. 
A hangom pedig csak áramlik, hullámzik komótosan, körbe-körbe. Álmosan sercegnek az akták. Az ablakon behulló, blazírt, délutáni fény elkeveredik a bent fészkelő unalommal, és sárga felhőt képez. Ettől még a legyek is menekülnek, és kiutat keresve vergődnek az ablakokon. Az egyik kövér dongó szédülten kering az asztalok fölött. Csillogó, kékacél potrohát könnyedén emeli leheletvékony szárnyacskája. Minden emberi technikát, és előadásom lényegét megszégyenítve röpíti a két hártya az arányaiban nehéz súlyt. 

1 

Most leszáll egy fűszálra, és megpihen, a párja hiúságát legyezgeti a csillogó víztükörben. 

2 

Én egy kempingszéken üldögéltem, kezemben egy verseskötettel; mellettem a horgászbot, bár valójában csak mímeltem a dolgot. A fiam a parton gubbasztott, a víztükörre, vagy az égre meredt, és közönyös holdvilágarca csak néha-néha ragyogott fel, ha egy-egy légivadász elsuhant előtte. Parányi, hatéves mutatóujját a szitakötő nyomába bökte, és elbűvölten kiáltotta: 
- Nézd, apa! Négyfoltos acsa! - vagy: 
- Óriás szitakötő! Sávos szitakötő! Kék légivadász! - én pedig mindre sorra rábólintottam, néha még hümmögtem is, pedig számomra mindegyik csak szitakötő volt. Gyors, két pár hártyás szárnnyal rendelkező, repülő rovarok. A fiamnak viszont úgy tűnt, az életet jelentették. Igazából semmi más nem foglalkoztatta, bántó hallgatásából semmi más nem tudta kilendíteni, csak a legyek, méhek, szitakötők, és minden, ami repül. A „csíkhúzók” hangrobbanásakor is mindig áhítattal emelte az arcát az ég felé. 

Apró helikopterekként villantak át a szivar alakú rovaróriások a mozdulatlan víz fölött. Az egyikük - gyönyörű, kecses, zafírszárnyú lény - kóbor ötlettől vezérelve a gyerek vállára szállt, és megpihent rajta. Mintha csak érezte volna, hogy ez a töppedt kis gnóm szereti őt, és nem fogja bántani. 
- Kisasszony-szitakötő! - kacagott fel vékonyka, sipító hangján a fiú, és megeresztett felém egy foghíjas mosolyt, amely nélkülözte azt a bájt, amiért fényképbe zárják a többi kicsiét, és szegényke inkább félelmetesebb lett tőle, mint egy apró, de annál gonoszabb manó. 
Azért igyekeztem viszonozni: 
- Nahát, egy valódi kisasszony? Mindjárt tesz egy pukedlit! Nem kéred fel egy légi táncra? 
- Ne nevess ki apa! - szólt karcosan, keményen, és elhúzta a száját. - Tudod jól, hogy az emberek nem tudnak repülni. Csak gépekkel. És én fogok is. Pilóta leszek, hisz tudod. 
- Hát persze. De ahogy elnézlek, nem kell neked gép a repüléshez, egy szellő is elfúj. Rám ütöttél, épp olyan könnyű vagy, mint én. Meglátod, egyszer elrepülsz. Kis légsúlyú. 
Ez tetszett neki: 
- Légsúlyú - ízlelgette a szót, és újra nevetett. Többet, mint máskor. Megpróbáltam kiaknázni sikeremet, és feltörni a dióhéjat, amibe a lelkét elrejtette: 
- Úgy van! Légsúlyú! Te a kis-, én meg a nagy-légsúlyú vagyok. Légsúlyúak előre! 
- De én akkor is pilóta leszek! - komorodott el újból, majd félszegen felém sandítva, érdektelenséget színlelve megkérdezte: 
- Mi az a pukedli? 

Hátunk mögül átszűrődött a másik két gyermekem zsivaja, ahogy gyilkolták egymást a hintában, és feleségem kellemes, mély tónusa. Ügyet sem vetettek ránk. Sziget voltunk a családon belül. Ahogy a fiamra pillantottam, ezen már nem is csodálkoztam. Ugyanazok a vonások, ugyanazok a vizenyős, savószín szemek, lógó ajkak, ugyanaz a girhes test, suszter-mellkas, fakó-szőke, vékony szálú haj. Csak a puha kappan-háj, és az arcról a pörsenések nyomai hiányoztak, de szinte napra pontosan meg lehetett jósolni feltűnésüket. 
- Ha egy kis mázlitok van, az anyjára fog hasonlítani, mint a másik kettő! - vágott hátba röhögve feleségem bátyja, miközben a rokonság körülrajongta a csöppséget. Tévedett. A másik két fiam szerencsésen elkerülte génjeim záporát, de ő nem. Ő részesült minden kéretlen, mikronnyi ajándékomból. 
- Ugyanolyan álmodozó, mint te! Ez a gyerek nem akar leszállni a fellegekből! - sopánkodott feleségem, finomítva soha ki nem mondott gondolatát, amely úgy hevert köztünk régóta, mint egy oszló tetem: a gyerek ugyanolyan vesztesnek született, mint én. 
- Gondoskodom róla, hogy fenn is maradjon! Befizetek neki egy séta-léghajókázásra - mondtam, majd fiam földöntúli örömben ragyogó szemébe nézve hozzátettem - pilóta lesz a gyerekből, meglátjátok! 

3 

Sosem lett belőle pilóta. Ez tíz éves korában a léggömbutazáson derült ki. Folyamatos mosolyba rándult arccal, fontoskodva gombolgatta kabátkáját, mint egy kis kapitány, a nagy út előtt. A hőlégballon méltóságteljesen ringott mellettünk, akár egy óriási, mintás bálna. A forró levegő meglegyintette az arcom, és a szívem elfacsarodott. Hatalmas tériszonyom volt, és fegyverrel se kényszeríthettek volna fel egy ilyen kosárba, ezért feleségemre hárult a feladat, hogy elkísérje első légi kalandjára a nagy álmodozót. Büszkén integettek az emelkedő gömbről, amely fenségesen tört a magasba, mint a vágyak titáni lufija. Majd váratlanul iszonyatos sikoltást sodort felénk a szél. Mi, földhözragadtak összenéztünk, majd mintegy varázsütésre, vágtatva eredtünk a léggömb nyomába, át a mezőkön, mulatságosan kalimpálva. Az ereszkedni kezdett, csigalassúsággal, fölényes biztonsággal - kigúnyolva azt, aki retteget rá felszállni, és azt is, aki már rajta ült, és félt - és öt perc múlva már földet is ért. Fiam hulla-fehér ujjait nehezen fejtettük le valami belső kapaszkodóról, amit még mindig görcsösen markolt. Szederjes ajkán, tág szembogarában táncolt a rettegés. 
A tériszonyt is örökölte tőlem. 

4 

Ettől fogva a fiam került mindent és mindenkit. Mintha titkos betegség rágná, lemondó szemmel tekingetett az ellenséges világba, amely elfordult tőle, mint egy leprástól. A testvérei nem játszottak vele, az anyja alig szólt hozzá - csak a szülői kötelesség és rutin keretein belül - az iskolában ügyet sem vetettek rá, a terem hátsó, ablakkal szembeni sarka - ahonnan ki se mozdult - hasonlított egy remetebarlanghoz. Mintha mindenki attól félt volna, hogy elkapja a kórt, és a szíve összeaszódik. Néha reméltem, hogy egyszer odaáll elém piszkos arccal, szétcsattintott, alvadt-bordó orral, szakadt ruhában, mert valakit idegesített, és az jól megverte. Valahogy így: „nézd apa, itt van a rendetlen kölyköd, aki megint rossz fát tett a tűzre, akivel már megint csak a baj van, de ne félj, én sem maradtam adósuk!”. De úgy tűnt csúnyácska képe annyira se mozgatta meg az osztály fantáziáját, hogy kezet emeljenek rá. A tanulás jól ment neki, de csak írásban, mert a tanárai jobban rettegtek a feleleteitől, mint ő maga. Ekkor általában néhány percig nógatták-noszogatták, majd beírtak egy kegyelem elégségest. Így közepes-jó eredménnyel gyűrte maga alá a tanéveket. Az anyja többször kiborult. Követelte, hogy végeztessenek el vele egy IQ tesztet. 156 lett az eredmény. Az anyja ragaszkodott az ismétléshez. Akkor 72 lett az eredmény. Az anyja erre ráharapott, pszichiáterhez vitte, aki érzelem- és képzeletszegény gyereknek találta, de egyébként alkalmasnak a normál iskolához. 

Én voltam az egyetlen szövetségese. Mintha valami földöntúli hatalom taszított volna felé, ragasztott volna hozzá, egyedül velem volt hajlandó nagy ritkán szóba állni. És valóban, akár egy fertőző betegség, észrevettem, hogy belülről is kezdek hasonlítani rá. Nem ő énrám, hanem fordítva, én őrá, mintha hipnotikus láncokkal kötné magához akaratgyenge apját. Ha ránéztem, fanyar ízt éreztem a számban, és lassan hanyagolni kezdtem a munkámat, diákjaimat, el-elmaradoztam a kollégák összejöveteleiről, majd végleg eltűntem, akár a hunyorgástól beivódott fényfolt, a szemhéj mögött. 
Másik két fiam idegennek tekintett, és nem értették, hogy a csudába lehetséges, hogy egy ilyen szánalmas maskara az apjuk. 

5 

Mivel szó sem lehetett a repüléstől, igyekeztem új hobbit keresni a fiamnak, így akadtam rá a kerékpározásra. 
A kecses fémparipákra várt volna a feladat, hogy felrázzák, kibillentsék a görög sztoikusokat is megszégyenítő nyugalmából. Úgy tűnt, a tervet siker koronázza. A fiam kissé felélénkült, és hosszabb túrákra is hajlandó volt eljönni velem. Némán, konokul tapostuk a pedált, és ha ekkor ránéztem, különös fényt láttam kigyúlni a szemében. Mintha valami titkos indulat magva bélelte-feszítette volna a belsejét, amely a hajszától végre tűzpiros szirmokká bomolva csapott ki: láznyelvek nyaldosták körül belappadt arcát. Széles homlokára fehér só-hullámokat szárított a szél, bogarak koppantak a fejéhez. Porcogós ujjai tébolyultan markolászták a kormányt, úgy rontott előre a karcsú géppel, mint egy elmeháborodott. Ilyenkor rendszerint én is megrészegültem: 
- Légsúlyúak, előre! - sivítottam megbomló elmével, eszelős örömmel, és a nyomába eredtem, mert elhúzott mellettem, mint egy hús-acél sárkány. 
Átvágtattunk az utcákon, földeken, dombokon; elmaradoztak tőlünk az emberek, arcok, a gyötrelmek. A nap sugarai vérarany-küllőkként robbantak ki a kerekekből. Úgy festhettünk, mint két bolond törpe, ezüstös méneken, amelyek kivágtatnak a világ szélén, a pokol-vörös alkonyba. 

6 

A biciklizésből hazajövet, a fiam kipirult arccal, egészséges fáradtsággal vetette le magát egy tankönyv elé. Általában fizika volt. Most már összesen két dolog érdekelte a világon: a repülés fizikája, és a kerékpározás. 
Az anyja is kissé megenyhült, gyakrabban, és gyöngéden szólt hozzá. A bátyjai nyájasan élcelődtek az „öcskössel”, befogadták maguk közé. A fiút felvették az ország legjobb egyetemére. Aeronautikával kezdett foglalkozni, a léggömbbel elröppent álmait álmokkal pótolta, melyek másokat fognak röpíteni; nagy jövőt jósoltak neki. Most sem beszélt sokat, de éjt nappallá téve dolgozott, tanult. 
- Ez a fiatalember egy munkagép! - hallottuk gyakran, a professzorok szájából, és feleségem szerelmes büszkeséggel nézett rám és őrá. 

7 

Kicsapták az egyetemről. A hivatalos értesítést csöndes rezignáltsággal vettük át, mint egy gyásztáviratot a csapásról jóval korábban értesült hozzátartozók. Már régóta nem érdekelte az egyetem: 
- Nem tanítanak ott semmit! - legyintett ingerülten. Kérdésemre, hogy mégis mit szeretne, csak elhárítón motyogott valamit, hogy rendkívüli dolgokra akadt. Természetesen szó sem volt arról, hogy felhagyna az aeronautikával, sőt! 
- Bárcsak ide lehetne hurcolni az egész labort, ide a szobámba! - fanyalgott sárgán - akkor legalább értő kezekbe kerülne! 
- Fiam, ahhoz, hogy professzor legyél, legalább alázatot kellene tanulnod! Ők is megszenvedtek a tudásukért, gondolod, hogy te átugorhatsz tíz lépcsőfokot? Vagyis a te esetedben inkább már lépcsőházról beszélhetünk - hangom delejes erővel zengett, húszévnyi katedrától csiszoltan, de már kissé színpadiasan. - Te sem gondolhatod komolyan, hogy olyan felfedezést tettél, amit ők még nem ismernek! Légy jó, és térj észhez! 
Ez a beszélgetés többször is megismétlődött többféle változatban, néha jelen volt az anyja is - aki rendszerint kiszaladt egy kiadós zokogásra - máskor nem, de a vége mindig a következő lett: a gyerek szemében a meg nem értettség határtalan fájdalma hunyorgott, remegő ajkairól, mint a sírás csordult le: 
- Apa, hát már te sem hiszel bennem? - és válaszom úgy szállt, mint egy megtört, belenyugvó suttogás: 
- Hiszek fiam. Hiszek benned! 
Az egyetem rideg, metsző valósága azonban nem hitt. 

8 

Miután az anyja két testvérével otthagyott minket, napokig csak kóboroltunk a hirtelen fájdalmassá tágult házban, bután, értelmetlenül, mint kísértő lelkek. Három nap múlva megállítottam, végigmustráltam: finom korpával hintett szőke haját, ami csálén állt a fején, mint egy rosszul feligazított paróka, meggyvörösen duzzadozó pattanásait, melyek az enyémek voltak, keskeny állát, mely az enyém volt, és szemének megfejthetetlen nedves tükrét. 
- A terveid… az ötleted, tudod - kezdtem egy bizonytalan sóhaj után. - Az ötletedhez nem szükséges egy ekkora ház, ugye? Túl nagy kettőnknek, tudod. Nagy a rezsije. 
- Nem. Nekem elég egy kis lyuk, ahová a PC befér, a szélcsatorna kísérleteket, meg az egyéb gyakorlati modellezéseket úgyis csak az egyetemen tudnám megcsinálni, de majd megoldom - válaszolt fesztelenül, a kérdésre készülten. 
- Hát persze, majd kitalálsz valamit… majd belopakodsz valahogy. 
- Maradt még ott egy-két barátom… ismerősöm. Ők beengednek. 
- Rendben, akkor ezt megbeszéltük. Holnap nézek egy kisebb lakást. 

9 

Félmunkában tanítottam tovább, mert a láncok megbéklyóztak. A fiamat is láncok kötözték a monitor beteges villódzásához, engem pedig őhozzá. Troglodita magányából csak az elengedhetetlen kísérletek végett szakadt ki. 
Egy időben egy kedves, elvált, könyvtáros nő lakott nálunk, aki főzött, mosott ránk, gondoskodott rólunk, árva, tehetetlen ikrekről. Szomorkás, őszi szerelmet pátyolgattam vele, amit a fiam morzsolt szét gyorsan és könnyedén, mint egy száraz levelet. Hogy igazán zavarta-e a viszony, máig sem tudom. Egyszer rendet rakott a szobájában ez az egyszerű, tisztességes asszony, erre ő magából kikelve vonyított, hogy eltűnt egy lap, tele fontos számításokkal, és az őt zokogva csitítgató nő arcába vágott. Ekkor veszett düh hördült fel bennem, és úgy néztem rá, mint egy féregre, egy csúszómászóra; kedvem lett volna egyszerűen eltaposni. De megérezhetett valamit, mert csak lesütötte méla arcát, és szájából halkan, nyafogva csúszott elő az örök kérdés: 
- Apa, hát már te sem hiszel bennem? 
És én - mint mindig - megadóan, szolgaian szentesítettem szövetségünket, közös tragikomédiánkat: 
- Hiszek, fiam, hiszek benned - a kis zsaroló arca pedig felragyogott. 

10 

Egy nap halkan, lábujjhegyen lopództam be a szobájába ebédjével. Lassanként megszoktam, hogy úgy járjak-keljek a lakásban, mint a családtagok olyan házban, ahol nagybeteg fekszik; a hangom is susogóvá szelídült. 
Ő nagyon izgatottnak látszott ezen a napon, hol felpattant a gép elől, és köröket rótt odújában, hol visszaült. Mikor beléptem megragadta a karom. 
- Mondd apa, az a magas, fekete srác az egyetemről, aki állandóan szivarozik, és öltönyben jár, az ugye a tanítványod volt? - a személynevek ritkán ragadtak meg az agyában, ahogy maguk a személyek is. 
- Igen. Emlékszem rá, mert bár jó eszű gyerek, vajmi kevés érzéke volt az irodalomhoz. Persze, ez neki nem is volt fontos. Már most akadémiai várományos, ott van, ahol neked is lenned kéne. Mondjuk, az apja is ott van. Te biztosan nem kávézgathattál volna az akadémia elnökével szakmai partikon. Ha másért nem, hát, mert talán azt sem tudod, ki az - már rég nem figyeltem a fiamra. A magas homlokú, magasra törő ifjú titán karrierje izgatta a fantáziámat - miért is kérdezted? 
- Beszélned kellene vele! Hogy szervezze meg! 
- Szervezzen meg? Mit? 
- Egy előadást, gyűlést, bármit. Nekem, és az ötletemnek. 
- Neked? Az ötletednek? Beszéljek vele? Mégis, mit mondhatnék neki? 
- Mit tudom én? Mégis csak a tanára voltál! Nincsen semmi? Valami régi tartozás a múltból? 
- Azt akarod, hogy egy szánalmas kis zsarolással alázzam meg magam előtte? - sápadt el az arcom. 
- Dehogy, szó sincs róla. És különben is, a nagyobbik légsúlyú ennyit sem tenne meg a kis légsúlyúért? - ravaszkodott győzelme biztos tudatában. Nem csalódott. 
- Minek kérted, ha tudtad előre a választ? - sóhajtoztam fásultan. - Most már elő azzal az ötlettel, hadd tudjam meg én is, mit is akarsz előadni, ó, én félresikerült magzatom! 
- Megtudod, már csak azért is, mert nem én fogom előadni, hanem te! - rövid szünetet tartott a reakciót vizslatva az arcomon, de forrongó indulatok helyett csak sápadt bénultságot láthatott, mert folytatta: 
- Én nem tudok beszélni annyi ember előtt, ezt el kell fogadnod! De te… te elmondhatod helyettem. Tedd meg ezt nekem! 
- Ne légy nevetséges! Mekkora hitele lesz az egésznek, ha én beszélek a te dolgaidról? Te, tisztában vagy vele, hogy én már egy gyökvonásnál elakadok? Szó sem lehet az egészről! Kijárom neked az előadást, de te fogsz beszélni! 
- Majd megtanulod. Mindent elmagyarázok, elég bemagolnod, nem kell átlátnod a lényeget! Apa, higgyél bennem! Ennyit kérek, csak utoljára, aztán esküszöm, eltűnök az életedből! Nem zaklatlak többé, csak tedd meg! 
- Felejtsd el! - hárítottam el egy türelmetlen, kimért mozdulattal, valójában minden akaraterőmet latba vetve. 

11 

Másnap már a szivaros titán irodájában ültem, kezemben az előadás tervezetével, aminek képletei, adatai lassacskán kezdtek körülrajzani, és nyugtalanítani, mint valami tudományos szúnyograj. A füstben úszó szobácska hasonlított egy kaszinó obskúrus kis zugához, ahol hatalmas kártyacsatákban sorsok emelkednek fel, és süllyednek el. Csak néztem a harminc körüli fiatalembert, aki leendő akadémikus stílusát a tömzsi, barna bűz-rudacskákban vélte megtalálni, és megvetéssel színezett, szánakozó tekintettel méricskélt, mintha nála lenne minden ütőkártya, egy nem teljesen tisztázott játszmában. Az én egyetlen ászocskám egy tíz évvel ezelőtti záróvizsga volt, ahol még régi énem hátsó szándék nélkül, jellemesen írt be neki eggyel jobb jegyet, hogy elsimítsa az egyetemhez vezető útját. Ebbe a jelentéktelen epizódba kapaszkodtam, és igyekeztem sokatmondó pillantásokkal bombázni, hogy felvillantva előtte az elszürkült emlékecskét - mint valami meztelen, és kérlelhetetlen igazságot - az örök adós képzetét keltsem benne öreg, jóságos tanára iránt. De valahogy nem akarta elérteni a dolgot. 
- Tanár úr, maga semmit sem változott! - kerekedett el művészi hitelességgel a szeme - család jól van? 
- Igen, csak hát látja, itt a fiam… 
- Hát igen, igen, a fiúk. Azok a rakoncátlan kölykök - kántálta egy hatvan körüli prof stílusában - emlékszem a maga fiára is. Hasonlít magára. Okos gyerek, nagyon okos. Kár érte, nagy jövő állt volna előtte. Nagy karrier. 
- Épp ezért vagyok itt. Mint mondtam, itt ez az anyag. Ha esetleg meg lehetne szervezni… 
- Igen, az a bizonyos ötlet. Tudja, van ilyenből rengeteg. Az istenfáját, de szép kis szakdolgozat lehetett volna ebből az egyetemen! - csettintett a nyelvével, ahogy átvette a paksamétát. 

Néhány percig kutakodott benne. A falióra másodpercmutatójának minden ugrása egy-egy rúgás volt az önbecsülésembe. 
- Van benne fantázia. Bár én most csak átfutottam, és nem is pontosan ez a szakterületem, de meglátjuk, mit tehetünk. Csak készüljön szorgosan, bármikor jöhet egy váratlan lehetőség, hogy megmutathassa, mi van a fejében. Én mindenesetre résen leszek. 
- Ez a másik dolog. Nem ő akarja előadni. 
- Hanem ki? 
- Én. 
Pár másodperc csönd. 
- Mivelhogy? 
- Nem szeret beszélni. 
- Nem szeret. 
- Nem tud. 
- Nem tud. 
- Nem igazán. 
A kölyök eltolta magát az asztaltól, kéjes vigyorral felállt, és az ablakhoz lépett. Fürdött a napban, és a kárörömben. 
- Menjen haza tanár úr, és készüljön szorgalmasan! 

II 

Letettem a filcet. Túl voltam a lidércnyomáson, az utolsó levezetés, és összegzés is a táblán volt. Elérkezett a második kritikus pont: a kérdések. Ő mintha jelen se lett volna, teljesen elmerült a dongólégy tanulmányozásában, amihez a körülötte ülő tudósokból egész kis baráti kört verbuvált. 
- A felmerülő problémákra engedelmükkel már a fiam fog válaszolni! - emeltem fel a hangom, ő felnézett, tekintete egyszerre volt dühös, ijedt és tanácstalan. Nehézkesen, kényszeredetten kászálódott ki a táblához. 

Az elnök kérdezett folyamatosan, kérdései gyorsak, precízek, lényegre törők, akár a pergőtűz. A fiam egyelőre állta a sarat: lapozgatott, képleteket, ábrákat skiccelt fel, mutogatott, magyarázott, kurtán, nyugodtan. Habár az utóbbi egy órában én tárgyaltam a kérdéskört, az aeronautika világa egy pillanat alatt újból elérhetetlen, bűvös messzeségekbe került tőlem, az elhangzottak üresen kongtak a fülemben, visszavedlettem öregecske irodalomtanárrá, aki szívesebben lenne egy másik teremben, a szimbolista költők lelkivilágát magyarázni. 
Egy képleten megakadtak. Úgy vettem észre, komolyabb nézetkülönbség kezd kialakulni az elnök és a fiam között a helyességét illetően. Már öt perce rágódtak rajta. Az elnök többször visszakérdezett, a fiam részletezni kezdte, majd lassanként úgy magyarázta, tagolva, majd szótagolva, ahogy apák magyarázzák fiaiknak az élet nagy kérdéseit. A végére teljes lett az egyet nem értés. A felek elzárkóztak egymástól, az elnök csak hajtogatta ugyanazt a kérdést, a fiam pedig a fejét ingatta, és dünnyögött: „pedig, kérem, ez így van!”. Én is beszálltam a csatába, vadul bólogattam a gyerek szavára, gesztikuláltam, grimaszoltam, mint egy paprikajancsi, ennek a könyörtelen embernek, a tudomány apoteózisának, a fizika rideg kőangyalának. 

Az alelnök odahajolt hozzá, dorombolva, mint egy macska, és a fülébe sugdosott. Az akadémia első emberének meg sem rezzent az arca, csak a szemöldökei kúsztak közelebb egymáshoz. Megköszörülte a torkát, jelezve az esetleges bóbiskolóknak, hogy a záróbeszéd következik. De akkorra már az egész terem egyetlen figyelmes hallgatássá vált. 
- Kedves egybegyűltek, roppant érdekes, és tanulságos előadást hallhatunk. Érdekeset, mert ez az ötlethalmaz bizonyította, hogy milyen lehetőségek rejlenek az aeronautika csodálatos, izgalmas és főleg hasznos tudományában. És tanulságosat, mert mutatta, hogy mi sülhet ki abból, ha hebehurgyán, készületlenül vágunk bele. Ifjú, egyébként kiváló elméjű barátom előadása sajnos híján volt a koncepciónak, az összeszedettségnek, és néhány tárgyi tévedést is tartalmazott. Apró hibákat, de a mi világunkban, ahol komoly fejlesztési összegekről, megtakarításokról kell döntenünk, az ilyen apró hibák tágítják szakadékká a különbséget, a megvalósítható megoldások és a realitástól elrugaszkodott álmodozások között. Így sajnos az ötlete nem több egy tehetséges fiatalember első, merész próbálkozásánál. Önnek még sokat kell tanulnia, és ezt legkönnyebben az egyetemen tehetné meg. Mivel kereteink szűkösek, igen csak meggondolandó, mire adunk támogatást, és mire nem, így elképzeléseit sajnos nem tudom támogatni. Köszönöm a figyelmet. 

Kótyagosan botorkáltunk ki az épületből. A minisztérium ablakai a melegben tárva-nyitva, mint gunyoros ásítások. A horizonton ideges villódzások szaggatták a szürke eget. Keringett körülöttem a világ, sav böffent fel a gyomromból. Ürességet éreztem, és azt, hogy rám tehénkedik az anyag fojtó valósága, mint a melasz. És ezért egyetlen embert kárhoztattam, a mellettem baktató fiút, aki sötét titkokba ájultan imbolygott, gépies lábaival felrúgva a bágyadt port. Közöttünk toltam ormótlan-bús biciklimet - ő gyalog érkezett: minden mással együtt ez a szenvedély is lekopott róla. 
- Most mi van? - nézett rám bután, semmitmondón. 
- Hogy mi van? Érdekel? Kíváncsi vagy rá, mi van? Elcsesztük, az van! Elcseszted! El ám rendesen, fiacskám! 
- Most mi lesz? 
- Fogalmam sincs! A számlámon már nincs sok pénz. Nem tudom, hogy visszamehetnék-e dolgozni, nem nagyon hiszem. Gőzöm sincs, mihez kezdünk! Te sem értesz semmihez, én sem értek máshoz, nekünk befellegzett, az Isten verjen meg! - fenyegetően léptem felé, öklöm megemeltem, hogy az arcába vágjak, abba a sápadt, értelmetlen, mindig ugyanolyan arcába, és pofozzam, amíg végre pirossá nem színezi a vér. De megpillantottam valamit a szemében, ami visszatartott: most annyira hasonlított rám, mintha én magam lennék ő, és a saját fejemet láttam, amint az öklömtől hátrabicsaklik. Kihunyt bennem az akarat, és keserves tehetetlenségemben teljes erőből a mellette lévő fa törzsébe ütöttem. Az ujjbütykeim szinte szilánkokká robbantak; a kemény, masszív kéreg józanító anyagisága kéjes fájdalommal töltött el. 

Ő pedig csak bámulta vergődésemet, mint egy kérődző jószág, és csöndesen kérdezte: 
- Apa, hát már te sem hiszel bennem? 
- Nem. Nem hiszek benned édes fiam! Már miért is hinnék? Ez fizika, természettudomány, itt nincs helye az érzelmeknek, álmoknak, itt tények vannak, szigorú tények, és azok nem téged igazoltak! 
- Az az ember tévedett. Nekem volt igazam. Én jobban tudtam! Félt tőlem, apa! Láttam rajta, féltette a karrierjét! Ha! Mintha érdekelnének is engem a hülye posztok! 
- Fiam, te őrült vagy! Ez egyre nyilvánvalóbb. Ha neked van igazad, akkor bizonyítsd be! Be tudod? 
Ő csak a vállát vonogatta. 
- Hazamegyek! - búgta. 
- Nem. Velem jössz! - hangom hosszú évek óta először ellentmondást nem tűrően, tisztán csengett: 
- Szállj fel mögém! 
Talán látta, hogy most fölösleges az ellenállás, így szó nélkül, sután felkapaszkodott a kerékpár csomagtartójára. Keményen kellett taposnom a pedált, az első pár méteren annyira imbolyogtunk, hogy félő volt, hogy elcsattanunk a járdán. A két légsúlyú és a szilárd váz együttese nem indult túlságosan dinamikusan. 

Tíz percig némán haladtunk, ő annyira beleolvadt az élettelen gépbe, hogy már nem éreztem tehernek: egyedül voltam a biciklin, egyedül a világon. 
A város egyik magasan fekvő pontján megálltam, és körülnéztem. Éles szél fújta hajamat, alattam kocsik, emberek raja gomolygott-rohant, tülekedett a helyért és az életért. Hátranéztem a fiamra, aki egy magasan szálló madarat kísért figyelemmel; talán varjú lehetett. Aztán újra megindultam lefelé. A szél zúgása fütyüléssé élesedett a fülemben. Az idő nem létezett. A sebesség bűvöletében éltem, a nehéz vas többször felpattant a levegőbe, mint egy óriási szöcske. Egy kereszteződés felé vágtattunk, a lámpa éppen pirosba váltott át, oldalt türelmetlen versenylovakként prüszköltek, toporzékoltak a kocsik. Elképzeltem, ahogy az egyiknek az oldalába csapódunk, és szétloccsanunk, mint egy rikoltó, vörös jel. Rákapcsoltam, és teljes erővel a pedálra tapadtam. 
- Most meghalunk, apa? - hallottam a hátam mögül fiam tétova hangját. Nem feleltem, csak versenyző-testtartásba dőltem. Kiszaladtunk a kereszteződés közepére, és az áradat megindult. Dudatengerbe fulladtunk, centikkel suhantunk el a tonnás fémdobozok előtt vagy mellett. 
- Őrült! 
- Állat! 
- Rohadék! - a szitkok agyaras vaddisznókként röffentek felénk a fülkék erdejéből. 
Egy teherautó jött szembe velünk, folyamatosan dudálva; hűtőrácsán megannyi fekete rés ölésre készen tátongott felénk. Keményen jobbra rántottam a kormányt. „Hű, ezt megúsztuk!” Hátranéztem, és rávigyorogtam az elborultan hadonászó sofőrre. A következő pillanatban már egy másik utcán száguldottunk. Döbbent arcok villantak felém, körülöttem csalinkázott a halál. Karcsú pók-ujjak kapaszkodtak belém, nedvességet éreztem a hátamon. A kezek apró rezdüléseiből úgy tetszett, a fiam sír mögöttem, hangtalanul, áradóan, mint a tavaszi vizek. 
- Sajnálom apa! Annyira sajnálom! - suttogta elfúló hangon. A szél szétpermetezte a könnyeim. 
- Nincs mit sajnálnod fiam! Én hiszek benned! Légsúlyúak előre! 
- Előre! - kacagott ő is - Hajrá, hajrá, előre! 
Éppen egy meredek lejtőn vágtunk át, amikor nagyon furcsa dolog történt - egyszer csak úgy éreztem, mintha úsznék. Széttártam a karom, a levegő selymesen folyt körül, fenntartott, mint a víz. A bicikli eltűnt, az utcák, a föld részeg keringéssel távolodtak. Hátranéztem, és láttam, hogy a fiam ott lebeg mögöttem, könnyes, boldog arccal, felszabadultan minden tehertől. 
- Az álmod… - nevettem, és hüvelykujjam felfelé meredt sovány öklömből: 
- Működik!