Tóth-Czifra András - Egy kis hiba

Azon az éjszakán valami hiba csúszhatott az idő gépezetébe. Nem nagy, de elég ahhoz, hogy megzavarja az évezredes rendszert. A péntek után így - ez egyszer - nem szombat következett, hanem hétfő. Méghozzá az előző hétfő. Valaki megpróbálhatta orvosolni a tévedést, mert ez a hétfő hibátlanul szombatnak volt öltöztetve. Csak én láttam meg a szombat-álarc mögött rejtőzködni, mikor azon az éjszakán asztalom fölé görnyedve gondolkodtam. 
Először jót nevettem magamban. Kinevettem az embereket, akik nincsenek tudatában annak, hogy várva várt szombatjuk tulajdonképpen az előző hétfő. Ez annyira mulattatott, hogy sietve fel is hívtam az egyik barátomat, hogy elmeséljem neki. Ő azonban meglepetten fogadta elbeszélésemet. Úgy látszik, már őt is megzavarta a szombat-álarc, gondoltam magamban. Hátradőltem és elaludtam. 

Délelőtt ébredtem fel. Valamiféle zaj hallatszott az ajtó felől. Kissé még fáradtan az előző éjszakától kibotorkáltam, hogy megnézzem, ki az. A látvány meglepett: több száz ember várakozott az ajtóm előtt. A házam kis kertje egészen tele volt a tömeggel, sőt, még az utcán is sorakoztak. Mikor kiléptem a házból, láthatóan nagyon megörültek. Ujjongás, kiáltozás fogadott. Néhányan még a kezemet is megcsókolták. Mintha megbabonázták volna őket, gondoltam. Miután magamhoz tértem meglepetésemből, lecsendesítettem csodálóimat, aztán kinéztem magamnak az engem övező embermassza krémjét: egy alacsony, bajuszos, kövér férfit, aki láthatólag vezetője volt a már többutcányira duzzadó, hömpölygő tömegnek. 

Megkérdeztem, mit keresnek itt. Azt mondta, engem, mert csodákat tettem. Ezen eléggé elcsodálkoztam, így hát megkérdeztem, miféle csodákat. A kövér azt mondta, meg nem történtté tettem dolgokat, meggyógyítottam embereket, másokat meg feltámasztottam. Ez is meglepett, de jólesett, hogy ilye, dolgokat tulajdonítanak nekem. Biztos nem lehet véletlen, gondoltam, úgyhogy nem ellenkeztem, inkább elgondolkoztam. Nem tartott sokáig, hogy rájöjjek: ezek az emberek mind azt hiszik, hogy ma szombat van. De minden más ugyanúgy van, mint öt napja: hiszen a mai szombat igazából az előző hétfő. Akiknek azóta halt meg valakijük, az most újra él, akik azóta hibáztak valamit, azok most ezt elfelejthetik… Valószínűleg a barátom terjeszthette el rólam, hogy csodákat teszek, mert felhívtam péntek éjszaka. Mindez egy pillanat alatt villant át az agyamon, s a következő percben már úgy viselkedtem, mint egy isten. S híveim is úgy tettek, mintha az lennék. Hódoltak előttem, dicshimnuszokat zengtek, hátukon vittek körbe a városban. Élveztem ezt a csodás színjátékot. Isten vagyok, gondoltam s ez határtalan megelégedéssel töltött el. S híveim száma egyre csak nőtt. Hát lehet ezt még fokozni, kérdeztem magamtól. 
Ekkor azonban megjelent egy másik tömeg. Ők sem voltak kevesebben, mint híveim. De szemükből nem a csodálat világított, hanem a gyűlölet. Kezükben fegyverek, arcukon elszántság. Fenyegetően közelítettek felém. Mielőtt hozzám értek volna, megálljt parancsoltam. 

Megkérdeztem a csapat vezetőjét, mit akarnak. Kiderült, ők is emberfelettinek hisznek. Csak velük éppen rosszat tett a szombatnak öltözött hétfő. Ők hétfő óta csupa jó dolgot csináltak, s ez most mind semmivé foszlott. Volt, aki előnyös szerződést kötött egy másik emberrel, s ez most megsemmisült, mivel másodszor már nem akarta aláírni a másik fél. Volt, akinek még egyszer el kellett végeznie azt a munkát, amit már egyszer megcsinált. Egyszóval: csupa semmivé vált jó esemény. 
Erre nem tudtam mit mondani, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve a támadókra uszítottam híveimet. Hatalmas harc kezdődött az utcán, s néhány óra múlva, mikor - mivel mindkét csapat elfáradt - befejeződött, holttestek tucatjai borították az aszfaltot. Mindazonáltal híveim még mindig áhítattal néztek rám, ellenségeim pedig szemüket forgatva. 
Egyezzenek meg, javasoltam, mert láttam, hogy nem tudják legyőzni egymást. Ebben megállapodtunk, előlépett híveim vezetője, a kövér, szakállas úriember, és a támadók vezére, egy magas, svájcisapkás férfi. 

A vita órákig eltartott. Nem szóltam bele, a kövér ügyesebbnek látszott, úgy tűnt, nyert ügyem van. De a megegyezés csak nem született meg. Egyszer csak kicsit közelebb léptek egymáshoz. A kövér súgott valamit a svájcisapkás fülébe, az bólogatott, majd kezet fogtak. Kíváncsian vártam a döntést. A kövér felém fordult, és bejelentette: megegyeztek. Megegyeztek, mégpedig abban, hogy megölnek. Ellenségeim számára ez elégtétel lesz, és ők is szívesebben imádnak egy szellemet, mint egy élő embert, mert hogy néz az ki, hogy valakit csak úgy felemelnek, pedig ugyanolyan, mint ők. 
Megrémültem. Tiltakozni kezdtem, mondtam, hogy nem értek egyet, de már eldöntötték. Megfogtak két oldalról, és elvittek. 

A város határában egy fához állítottak. Egyik oldalról híveim néztek rám, a másikról ellenségeim. Végül is a svájcisapkás ember sütötte el a puskát, ami azon a szombatnak öltözött hétfőn kioltotta az életemet. 
Nem tudom, mi lett velem. Nem lehet elmondani. Az biztos, hogy nem lettem isten, de sátán sem. Néha déja vuként bukkanok fel az emberek fejében, néha almaként lógok egy öltönyös férfi arca elé. Beszorultam a fogaskerekek közé.