Szever Ganszovszkij - Jön az ember

A csipkés hegyek lábánál elterülő, messzire nyúló lapály fölött megmozdultak a fellegek, és végre, annyi nap, sőt hónap után először, előbukkant a nap. A fény lassan szétömlött az égbolton, felragyogtak a gyertyán- és bükkerdők, az indákkal és vadszőlővel átszőtt tölgyesek, a sűrű, alacsony fűvel benőtt rétek és a sztyepp, ahol derékig ért a fű.
A vegyes csapatokba verődött vadlovak, kecskék és zebrák megrázták rövid szőrű irhájukat, és bóklászva prüszköltek. A mogorva orrszarvú élő faltörő kosként törtetett elő a bozótból a tisztásra, beleszagolt a levegőbe, zajosan teleszívta hatalmas mellkasát, és elégedetten röfögött.
Az erdei elefántok vezérbikája - hasáról sűrű, hosszú szálú szőrbozont csüngött - hangos trombitálással parancsolta meg csordájának, hogy készülődjék a sűrű elhagyására. A vidrák és rókák előbújtak likaikból. Egy óriás hód - olyan nagy, akár egy mai farkas - kéjesen hunyorgott a sötét vizű erdei patak partján.
A napfény áttört a zöld lombozat résein, és egy leopárd homlokára tűzött. A leopárd kinyitotta a fél szemét, majd ismét lehunyta. Nem akaródzott megmozdulnia, oly jólesett ez a kis melegség.
A folyó lápos partszegélyén a víziló is örvendezve szusszantott fel. Már hosszú hónapok óta fagyoskodott, nem értette, mi is történik itt, miért kell állandóan fáznia. Az utolsó víziló volt az egész vidéken. A fajtáját kihalásra ítélte az észak felől érkezett lehűlés, ő azonban nem tudott erről, csak csodálkozott, hogy sehol se bukkan rá egyetlen nőstényre vagy kölyökre, de még olyan öreg, megállapodott hímre sem, mint ő maga.
A nap ragyogott, az épp csak abbamaradt eső vízcseppjei csillogtak a falevelek és a fűszálak között, a lapály illatkipárolgásai sűrű, erős hullámokban terjengtek.
És ekkor a hegy lábánál, egy kis tisztáson nem messze a pataktól, felébredt őfelsége a barlangi oroszlán. Előbb csak a farokbojtját moccantotta meg, aztán a hátán rándult ráncba a bőr, végül megremegtek széles, fekete orrlikai, és feltárult a sárga szempár. Az oroszlán felemelte tekintélyes fejét, feltápászkodott, nyújtózott, a hátát görbítette, és mellső mancsának karmaival a földet karmolászta. Megrázta sörényét, mélyet lélegzett, zajosan fújtatott, és toporgott egy kicsit. A lábainál a tegnap megölt vadkan maradványai hevertek. A gerincen és a hátsó lábakon volt még némi megfeketedett hús - az éhségtől gyötört hiénák nem falták fel, nem merték megközelíteni az alvó nagyurat.
Az oroszlán lustán odaszagolt a szétmarcangolt fejhez, álldogált mellette egy csöppet, alig láthatóan lekuporodott a hátsó lábára, és váratlan könnyedséggel a levegőbe lendítette négymázsás testét. Tízméternyit repült, aztán puhán, omlatagon földet ért a füves patakparton. A mancsától egy centiméterre lévő kamillavirág meg se rezdült, csak éppen könnyedén meghimbálta a fejét.
A barlangi oroszlán lesunyta a fejét, lefetyelve ivott. Széles, rózsaszínű nyelve kipöndörödött a szájából - egy kis szürke majom, magasan a patak fölött, egy fatörzs mellől értetlenül bámulta ezt a védtelen nyelvet a hegyes, fehér agyarak között.
Ezután őfelsége még egyet nyújtózott, kettőt hörrentett, mint aki a hangját próbálgatja, lekushadt a hátsó lábára, egy nagy lélegzetet vett, és valahonnan a torka legmélyéből előtört a hatalmas erejű, mindent túlharsogó bömbölés.
A hang végiggördült a fű fölött, behatolt az erdő fái közé, elszállt a mocsarak és rétek fölött, szétáradt a sztyeppen.
És sok kilométeres körzetben minden élő megdermedt, megmeredt egy pillanatra. A vadlovak és zebrák csapatai megálltak, mintha valami láthatatlan falba ütköztek volna, a sűrűben a leopárd felszökkent, és kővé meredt, az elefántcsorda vezérbikája széttárt füllel hallgatózott.
A hang hullámokban áradt szét, aggodalmat keltett, halált ígért, elbágyasztott. A percnyi bénaság után a hód beugrott a vízbe, és a leopárd is, rettenthetetlen harcos létére, egyetlen hatalmas ugrással eltűnt az erdő sűrűjében - ő sem kívánt a sárga szemű, foltos bőrű király útjába kerülni. Az elefántok nyílt terepre húzódtak, a bivalycsorda igyekezett távolabbra kerülni a patakparti bozótostól, az orrszarvú vaktában zúdult neki a világnak. Ezer és ezer pata remegtette meg a földet - eliramodtak a lovak és a zebrák.
A nagy hatalmú úr jól tudta, hogy felriasztja jövendőbeli zsákmányát, de tudta azt is, hogy elfutni mégsem fog előle. Az elefánt, a bivaly, az antilop, akármi történjék is, ott él, ahol él, ott marad, ahol ismeri a környékét. A félelem nem veszi rá őket, hogy elhagyják az ismert helyet, hiszen ott, ahol az ismert táj véget ér, még nagyobb félelem várna rájuk. A ló nem menekül ismeretlen helyre a farkas elől - tudnia kell, hogy hol talál tar foltot a fű között, ahol oldalt szökve becsaphatja üldözőjét. A szarvas sem arra szökik, amerre kellene, hanem a jól ismert ösvényen indul el, nehogy beakadjon az agancsával az ágakba.
A nagyúr tudta, hogy a vadak csak átcsoportosulnak, de messzire nem mennek, és éppen ezt az átcsoportosulást akarta elérni, így fogja áldozatát éppen ott találni, ahol annak lennie kell. Mint egy sakkjátékos az ember és a sakkjáték korában, azt kívánta, hogy az ellenfél éppen egy bizonyos kezdőlépést tegyen - neki az volna legkényelmesebb.
És valóban, amikor területük határához értek megtorpantak a patás csapatok, vártak egy kicsit, aztán visszafordultak; a leopárd nagy kör írt le, és majdnem pontosan ugyanoda ért vissza ahol az imént volt. Újra kezdődött a legelészés a vadászgatás, a szimatolás és fülelés. De valami feszültség volt a levegőben. A feloldást majd az újabb, elégedett bődülés fogja meghozni, amely azt közli: "Zsákmányoltam, jóllaktam, élhettek."
A barlangi oroszlán ismét nyújtózott egyet, majd leült, a karmait próbálgatta.
Nagyszerű gyilkoló gépezet volt az egész állat. A legtökéletesebb, amelyet a Föld története mindeddig ismert. Ha a ragadozó ősgyíkok leghatalmasabbjával, a tirannoszaurusszal kerülne szembe - ami persze nem lehetséges, hiszen több millió év választja el őket egymástól -, a sárga király bizonnyal elbánna a tirannoszaurusszal is. A gyík ugyan jóval nagyobb volt, de ostoba és lomha. Az oroszlán viszont nemcsak acélos izmokkal büszkélkedhet, hanem ravasz is, és villámgyors mozgású.
A természet mesterműve volt: olyan dagadó izomzatú mellel, olyan karmokkal és agyarakkal, olyan - tíz-tizenöt méterre röpítő - hatalmas izmú hátsó lábakkal rajta kívül más nem büszkélkedhetett. Minden mozdulata kidolgozott, szinte művészi volt. Muzsika dalolt benne, festői volt és szoboridomú. Vele, őfelségével a barlangi oroszlánnal a természet valósággal azt fejezte ki, amit később az emberi művészettel.
Az oroszlán átugrott a patakon, és még mindig minden rejtezés nélkül nekivágott a ligetes sztyeppnek - vadászni indult. A rémület, mint valami tüzérségi előkészítés, előtte járt: minden állat - az apraja kivételével, mint a madarak, mókusok és különféle bogarak - hanyatt-homlok szétfutott, kifelé a halálos zónából.

Az Uc névre hallgató idős, de jó erőben lévő férfi egy dombon állt, néhány kilométernyire az oroszlán pihenőhelyétől, úgyhogy a sárga király hangja már elgyöngülve érkezett el hozzá. A súlyosan hömpölygő, mindent betöltő bömbölést azért hallhatta csak meg, mert Uc maga is majdnem olyan finom hallású volt, mint a vadállatok. Az ember jól tudta, hogy a nagyúr aligha jön ilyen messzire prédálni, mégis összerezzent a válla. Magában megjegyezte, hogy ma másfelé kell majd vad után néznie.
Megragadta a kőhegyű falándzsát - hitványka fegyver volt ez a hatalmas oroszlán, de még a hegyes agyarú fiatal vadkan ellen is -, és körülpillantott őrhelyéről.
A folyó fölötti partszakadék mély barlangokkal volt át- meg átlyuggatva, ezekben laktak az Uc vezetésével élő horda emberei. Hosszú féléveken át - a legalacsonyabban delelő naptól a legmagasabban állóig - szinte az egész életük ott zajlott bent, a barlangok mélyén. Az eső miatt oda vonszolták be a zsákmányt, ott sütötték meg. Oda hordták az asszonyok és a gyerekek a puha, édes gyökereket és gumókat, már ha sikerült valamit találniok. Ott aludtak, a tűz mellett, és ott üldögéltek napközben is, és bámulták a sűrű függönyként lezúduló esőt.
Ma azonban kisütött a nap, és a horda azon nyomban kikászálódott a kőüregek nyirkos hidegéből.
Három nagyobb tűzön egy leopárdzsákmány orrszarvúborjú maradékait sütögették - a ragadozók csak a fejét és a hasát marcangolták szét, a többit otthagyták. A szakállas férfiak fegyvereket készítettek - késeket és baltákat pattintottak kovakőből, lándzsahegyeket csiszoltak. Az asszonyok szarvasbőröket terítettek szét a földön, a szélükön ágdarabkákkal letűzködték, és a zsírt, a húscafatokat kapargatták az irháról. Az egyikük, egy boglyas, világos hajú fiatal lány, fehér prém átkötővel a derekán - a Ru névi hallgatott egyébként - felpillantott a dombra és elmosolyodott. Nem messze, a folyóban néhány ember puszta kézzel halakat fogdosott. Amit elkaptak, kidobták a partra, ott a gyerekek összeszedték a fogást, és a tűzhöz vitték. Éppen haljárás ideje volt.
Minden zsákmány a közös konyhára ment - ez volt a ki nem mondott, de magától értetődi törvény. Ezzel a törvénnyel születtek és haltak meg. Még az apró gyermek is, bár alig támolygott a hosszú éhezéstől, a telepre cipelte az ehető gyökeret, és nem tömte a szájába.
A horda emberei kis termetűek voltak - százhatvan-százhetven centiméter magasak. A nők kisebbek, a férfiak nagyobbak. Nagyon erősek sem voltak. Legalábbis a velük azonos termetű és súlyú állatok között ők voltak a leggyengébbek. Kés nélkül még egy antiloppal sem tudott volna elbánni a legerősebb vadászuk.
A gerincük egyenes tartású volt, kezük-lábuk hosszú. A homlokuk magas, egyenes, nem csapott vonalú, az állkapcsuk nem előreugró.
Ezek az emberek igen ritkán találkoztak magukhoz hasonlókkal. Nem tudták, honnan kerültek ide, de most már nagyon rosszul ment a soruk a hegy lábánál. A közelben minden gyümölcsöt és lisztes gyökeret megettek már. Az apróvad szétszaladt, a távoli sztyeppre pedig nem akaródzott utánuk menniök - féltek a leopárdoktól és más ragadozóktól.
El kellett már innen menniök, de sajnálták elhagyni a kényelmes barlangokat, ahol nem volt annyira hideg az esők és viharok idején, és amelyeknek a bejáratát éjszakára kövekkel torlaszolhatták el.
Uc lenézett a telepre, aztán felpillantott az égre. Ismét gyűltek a fellegek, hamarosan elfedik a napot.
Fájdalom hasított a csontjaiba - annyira vágyott már egy kis meleg, egy kis fény után. A nagyanyja azt mesélte, hogy régebben sokkal jobb volt minden. Uc maga is emlékezett homályosan egy vagy talán két forró nyárra. De aztán mindig csak így ment: eső, megint eső. Volt még olyan rendkívüli hideg tél is, amikor az égből fehérség szállingózott. A folyónál akkor tucatjával pusztultak a vízilovak. A hiénák nagy lakomákat csaptak, a horda azonban szinte hozzá se nyúlt a hatalmas, lomha állatok húsához. Túlságosan hideg volt. Az emberek ki se mozdultak a barlangokból. Prémekbe burkolóztak, de tavaszra mégis sokan elpusztultak a hidegtől.
Uc mellett a sánta Jaro ült a fűben. A fiatal vadászt egy vadkan sebezte meg a lábán. Jaro most nem vehetett részt a vadászatban a többi férfival, így hát szinte az egész napját azzal töltötte, hogy a tűz mellett késeket és lándzsahegyeket készített.
Egy vastag, ember hosszúságú nyírfaágat tartott a kezében. Az ág nyirkos volt, már rég törhetett le, mert a fa belül teljesen elrohadt és kihullott, csak a kéreg maradt épen. Ha az egyik végén belenézett, a másikban Jaro az eget és az erdőt láthatta.
Forgatta az ágat erre-arra. A szűkebbik nyílást betömte fűvel, homokot öntött rá. Aztán kiöntötte, és belefújt a nyílásba.
- Miért Jarónak ág? - kérdezte Uc. - Ág könnyű, nem jó ütni.
- Jaro nem tudja - felelte a sánta. Miközben beszélt, a nyírfa csövet a szája előtt tartotta, s ettől a hangja meghökkentően mély és búgó lett.
Azokban az időkben nem mondták még hogy "te" meg "én". Az emberek önmaguk is nevükön nevezték, és egymáshoz is így fordultak.
A Ru nevű leány otthagyta a prémjét, és felmászott a dombra.
- Eső jön - mondta. - Ru beviszi tüzet barlangba.
Uc megrázta a fejét.
- Nem. Ágak nedvesek, nagy füst lesz. Maradjon tűz itt.
A lány Jaróhoz lépett. Valójában miatta jött ide. Jaro felállt, a kezében tartotta a csövet. Ott állt egymás mellett a két fiatal. A sztyepp és az erdő a lábuk előtt terült el. Távolról idelátszottak a kószáló elefántok, mögöttük pedig a vadlócsapat sötét tömege. A felhők sűrűsödtek, egymásra torlódtak. Egyedül a hegylánc fölött volt tiszta az ég.
Az öreg Uc ezt a kékséget nézte.
- Jaro nem megy vadászni? - kérdezte a lány.
- Nem. Jaro itt lesz - felelte a sánta, és a nyírfa csövön át olyan hangosan zendült a válasza, hogy a lány visszahőkölt, aztán mosolyogva megérintette az ágat.
- Fa kiabál…

A teleptől félnapi járásra, ahol a vadak már nem voltak olyan félénkek, a horda három vadásza lopakodott a vadlovak felé. Hosszadalmas és nehéz dolog volt ez. Az állatok nyílt mezőn álltak - négy kanca és egy csődör. A kancák lehajtott fejjel legelésztek, a csődör őrködött. Körbenézegetett, szimatolt, billegő füllel hallgatózott.
A vadászok egy kis fűszálat dobtak a levegőbe, hogy megállapítsák, merről fúj a gyönge szellő, aztán úgy indultak kúszva az állatok felé, hogy mindig széllel szembe haladjanak. A késeket és a lándzsahegyes zsákocskákat a bokrok közt hagyták, egy szál lándzsával könnyebben mozoghattak. Időről időre mozdulatlanná dermedtek, aztán továbbkúsztak, lassan, hogy még a közeli nyúlfészkeket se riasszák fel.
A távolság kétharmad részét megtették már, amikor megfordult a szél. Vissza kellett térniök a bokrok közé, hogy egy nagy kerülő után más irányból próbálkozzanak a megközelítéssel.
Amikor már csak húszlépésnyire voltak az állatoktól, de a lándzsákat még nem hajíthatták el, a csődör nyugtalankodni kezdett. Röviden felhorkantott, és arrafelé nézett, ahol a vadászok a fűben rejtőztek. Og, a Hosszúkezű, Mav, a Gyorslábú volt ott, és még egy harmadik, akinek Ram volt a neve.
A hím a fülét hegyezte, hosszan-hosszan vizsgálta a fűcsomókat, aztán elfordult. Az emberek azonban nem mozdultak. Ravaszságban versengett a két fél, és a tét maga az élet volt. A csődör ismét feléjük pillantott, és csak ezután hajtotta le a fejét, hogy a zöld hajtásokat szaglássza.
A három vadász ekkor még ötlépésnyit kúszott, aztán hirtelen felszökkentek, és elhajították a súlyos, otromba lándzsákat. A három közül csak egy találta el a csődört, a bordái között.
A kis lócsapat megugrott, a csődör is nekiiramodott. A vadászokat egészen elgyöngítette a hosszú lopakodás, úgyhogy nem eredtek azonnal a nyomába. Örömteli kiáltozással letelepedtek a fűbe, és csak miután kipihenték magukat, akkor tértek vissza a bokrokhoz a késeikért és a többi cókmókjukért, és most már elindultak a véres nyomon.
A csődör vagy félszáz lépésre tőlük a földön hevert, a száján pirosas hab csordogált. Amikor a közelgő vadászokat megpillantotta, felszökkent, feléjük rontott, mintha ijesztgetni akarná őket, aztán utolsó erejéből még lefutott a köves lejtőn. A lándzsa az oldalán billegett.
A vadászok utána eredtek. A völgykatlan élesen elfordult. A három vadász befordult, és megint a földön találták a vadat. Nagyszerű zsákmány! Ritkán van ilyenben részük. Friss, meleg hús, olyan gyönge, hogy még sütés nélkül is megehető.
Og, a Hosszúkezű elővette a zsákjából a baltát.
Ram azonban egyszerre visszahőkölt. Valami nyugtalanító különös szag csapott az orrába.
Oldalt fordult, és megpillantott egy embert. Pontosabban egy embergyereket. Egy fiút. Sötét bőrű, tagbaszakadt termete jóval vállasabb volt mint az övék, holott még messze volt a felnőtt kortól. A haja sem úgy nőtt, mint a három vadásznak: egyenes, kemény szálú volt, mint a ló sörény. A karján duzzadoztak az izomkötegek a szemében szinte állati félelem ült, de ugyanakkor elszánt vadságot sugárzott.
A vademberkölyök egy pillanatig bámulta a vadászokat aztán bevetette magát a bozótba.
A völgykatlanban, vagy száz lépéssel odébb tűz égett, a tűz mellett pedig hatalmas termetű lények álltak, prém általvetőben, a kezükben kőbalta.
A három vadász ennek láttán egyetlen pillanat habozás nélkül, anélkül hogy összebeszéltek volna, feledve a prédát is, sarkon fordult, és futásnak eredt. Még a lándzsát is eldobták, hogy ne zavarja őket, és amikor a katlanból kiértek, hatalmas ugrásokkal gyorsították az iramot. Nem volt választásuk: a halál lesett rájuk, és pusztulás fenyegette az egész telepet. A Kóborok hordájába botlottak, akiknek az embervadászat a főfoglalatosságuk.
A hátuk mögül ordítozást hallottak: a Kóborok az üldözésükre indultak.
Vagy negyven férfi, nő és gyerek indult a nyomukba, széles félkörbe széthúzódva. Tudták, hogy utolérik őket - szívósak, akár a vadállatok, és háromszor-négyszer erősebbek, mint a kis termetű vadászok.
Különös oldalhajtása volt ez az emberi fajnak: emberek, de talán csak félig emberek, akiknél a fejlődés az erő irányába hajlott el. Két és fél méter magasra nőttek, puszta kézzel megfojthatták a lovat, de még a tigrist is, ugyanakkor tüzet is tudtak gyújtani, és kőfegyvereket is készítettek. Értelem pislákolt a szűk homlok mögött, de az alacsony, lapos koponyatető nem engedte nagyra nőni az agyvelőt. Gorillaszerűen kiugró szemöldökcsontjuk volt, előreugró állkapcsuk és rövid, vaskos, szőrrel benőtt nyakuk. Kissé behajlított lábbal jártak, és éjszakára fűből és gallyakból vackot készítettek maguknak, vagy egyszerűen csak a tűz mellett aludtak, ülve, a szorosan átölelt térdükre hajtott fejjel. Nemzedékről nemzedékre egyre erősebbek, egyre izmosabbak lettek, nem féltek senkitől és semmitől, egyedül a nagyúr, a barlangi oroszlán elől menekültek. A kis agyvelejű, hatalmas test azonban lassan már túl sok táplálékot kezdett követelni. A vadállatoktól már elszakadtak, azokkal már nem vehették fel a versenyt ügyességben és gyorsaságban, a vastag csontú, dagadó izmú testben azonban telhetetlen gyomor követelőzött. Az Erős Ember volt ez, nem pedig az Értelmes Ember.
Az éhségtől űzve azokat választották prédának, akik szintén nem rendelkeztek az állatok finom szaglásával, erejével, gyorsaságával. A Kóborok a maguk fajtáját irtották, az embereket, akik ugyanolyan szőrbozontos testűek, dudoros, szűk homlokúak voltak, mint ők, csak éppen kisebb termetűek. A karcsú és arányos testalkatú vadászokkal most találkoztak először, és azonnal látták, hogy nagy lakoma vár rájuk.
Egy pillanatra kisütött a nap, és bevilágította a színteret. A sztyeppet a lovakkal és a kecskenyájakkal, az erdőszélen lombot tépdeső elefántokat, a menekülő vadászok apró kis alakját és a Kóborok széles körívét.
A három vadász kezdetben messze maga mögött hagyta az üldözőket. Gyorsabbak voltak, de tudták, hogy ez nem menti meg őket, a Kóborok fáradhatatlanságával nem versenyezhettek. Az emlékeik közt szerepelt már egy eset, amikor így lerohanták a telepet, és csak egy véletlen erdőtűz mentett meg az emberevők elől egy-egy kisebb csoportot.
A Kóborok nem nagyon siettek. Nemcsak vadászat volt a számukra ez a futás, hanem költözés, vonulás is. Minden holmijuk velük volt. Az asszonyok a gyerekeket és a prémeket cipelték, a férfiak derekán meg ott himbálózott a kés meg a balta. A kezükben is kőbaltát szorongattak. Egyre ment nekik, hol fognak éjszakázni. Tudták, hogy valahol a közelben van a vadászok telepe, hogy ott majd mindenkit agyonvernek és ott is maradnak két-három napig, amíg az étel tart.
Og, Ram és Mav, a Gyorslábú több száz lépésre futott a Kóborok előtt, és egyszerre csak, mintha valami láthatatlan szál kötné össze őket, mindhárman a fű közé vetődtek, fürgén elkúsztak a bozótos sávig, ott felemelkedtek, és a cserjéstől takartan oldalvást futottak tovább az előbbi irányba.
A vadászoknak a folyóhoz kellett eljutniok, hogy a vízbe ugorva tüntessék el nyomaikat.
A náddal benőtt folyóöböltől azonban még több tucat kilométer választotta el őket. Már egy órája futottak, egyenletesen, egyetlen szó, egyetlen visszapillantás nélkül, mert nagyon jól tudták, mennyi erőt emésztene fel hiába egyetlen fejfordulat vagy akár csak egy futtában kiejtett szó is.
A Kóborok azonban nem tágítottak. Az egyenetlen sztyepp elrejtette előlük a vadászokat, a hordavezér mellett azonban ott haladtak gyors ügetéssel a nyomkeresők, és futás közben szimatoltak. Átfutottak a bokrok között, megadták az új irányt, és a horda napkeletnek fordult. Az üldözők eközben lassan két rajvonalba szakadtak: az elsőben haladtak a férfiak és a nagyobbacska gyerekek, a hátsóban az asszonyok.
A Kóborok feltartóztathatatlanul haladtak előre, akár a vízáradat vagy a hógörgeteg, és kétségtelen volt, hogy előbb vagy utóbb, de mindenképpen utolérik a prédát.
Egy újabb bozótsávnál az üldözött vadászok ismét megálltak. Kettejükön már észrevehető volt a fáradtság. Og és Ram mellén és vállán verejték csillogott, nehezen kapkodták a levegőt. Mav volt csupán jó erőben.
A fűbe vetették magukat, lihegtek. Aztán Mav megszólalt:
- Og megy arra - mutatott a kezével. - Ram fut erre. Gyorslábú Mav megy telepre. Og és Ram elcsalja Kóborokat.
A két vadász egyetértően bólintott. A nemzetség megóvásának érzése erősebb volt, mint az önfenntartási ösztön. Megértették, hogy fel kell áldozniok magukat, hogy Mav riaszthassa a telepet. Og és Ram felugrott, és a távolból odalátszó erdő felé futott. Mav várt még egy kicsit, aztán a bokrok között kúszott egy darabot, majd amikor olyan helyre került, hogy egy kis halom elfedte a Kóborok elől, a folyó felé eredt.
Az üldözők azonban ezúttal sem ültek fel a cselnek. Jól ismerték ezt az állatoknál is szokásos magatartást, az állatok is gyakran próbálják magukra terelni a vadász figyelmét, hogy kicsinyeiket mentsék. Csak két óriás vetette magát Ram és Og után, a többi nagy kiáltozással és hadonászással Mav nyomát követte - éppen azért, mert ő rejtőzött előlük.
Amikor az erdő felé vezető útjuk feléhez értek, Og és Ram, kétfelé fordult, az egyik jobbra folytatta, a másik kissé balra tért el. A két üldöző is szétvált, mindegyik ment a maga kiszemelt zsákmánya után.
Ram meghallotta a közeledő lépteket, és felkapta a fejét. Elcsodálkozott, amikor látta, hogy egy fiatal nő - vagy inkább fiatal nőstény - rohan felé. A nőstény egy medvefogakkal tűzdelt bunkót forgatott a kezében; szinte az egész testét rőtes szőrzet fedte, a félig állati arc két oldalán soha nem fésült hajbozont lógott. Izmos karja kétszer olyan vastag volt, mint a Ramé.
A nő nagy rikoltással elhajította a bunkót. Ram szeme fájdalmasan megrebbent, aztán számára minden véget ért.
Og, a Hosszúkezű eleinte szerencsével járt. Az üldözője egy nem túl gyors férfi volt, úgyhogy már majdnem elérte az erdőt, amikor egyszerre úgy érezte, hogy képtelen továbbfutni. Egy esővíz kimosta kőhalomra esett a pillantása. Felkapott egy követ, és amikor az üldöző közelebb ért, hozzávágta - a mellét találta el. A Kóbor azonban még csak meg se állt - akárha egy orrszarvút dobálna kővel az ember. Og beért erdőbe, és ott beledöbbent, hogy mégiscsak Hosszúkezű ő, a telep legerősebb embere - ne szabad csak úgy egyszerűen lemondania az életről.
Az óriás nekirohant. Összekapaszkodtak, és lezuhantak a bokrok közé - csak úgy recsegtek a széttörő ágak. Egy vacoknyi vadmalac szanaszét fröccsent lezuhanó testük alól. Ognak sikerült egy másik kődarabbal fejbe vernie az ellenfelét. A Kóbor elernyedt, de csak egy pillanatra. Sárga fogaival belemart Og vállába, és a torka felé tört.
Egy hatalmas vadkan, amely a családján őrködött az erdő mélyén, meghallotta az ágrecsegést, és megpillantott valami nagy lényt, amely a földön hempergett. Rémület és düh tört fel benne. Rárohant erre a nagy valamire, beleöklelt az agyarával. A nagy valami kettévált. A vadkan újra odavágott, az egyik feléhez is, a másikhoz is, és addig döfölte őket, amíg meg nem szűntek hörögni is, és mozdulatlan, véres húskupaccá nem lett mindkettő…
Mav, a Gyorslábú eközben szép utat járt be, és ismét elszakadt az üldöző óriások csapatától. Most már azonban az ő lába is merevedni kezdett, a lélegzete kapkodóvá vált. A szája kiszáradt, szomjazott.
Ahol a sztyepp lankás ívben kezdett a folyó felé leereszkedni, egy kis pihenőt engedélyezett magának, aztán felállt, hátranézett, és észrevette, hogy a Kóborok hordája mégiscsak éppen az ő nyomába eredt. Nem csodálkozott rajta. Tudta, hogy a bozontos állat-emberekben az emberi ravaszsághoz állati szaglóérzék társul, és hogy éppolyan lerázhatatlan nyomkövetők, mint a farkas.
Letépett maga körül egy maroknyi nedves füvet, leszopogatta, felfrissítette a száját, aztán felugrott, és továbbindult a folyó felé. Futott, csak futott, és igyekezett egyenletesen lélegezni, de a gondolatai már összezavarodtak, a halántékán dobolt a vér, a mellét pedig belső tűz égette. Végre feltűnt előtte a folyó szürke szalagja, még utoljára gyorsított, aztán beért a sűrű part menti nádasba, és ott mohón teleitta magát, marokkal öntötte a vizet a szájába, majd térdig vízben gázolva vonszolta magát tovább. Egy helyen, ahol a növényzet különösen sűrű volt, leguggolt, és csak ekkor érezte teljes valóságában, hogy milyen halálosan kimerült. Majd egy fél napig futott megállás nélkül. A testét kiürültnek, kiszikkadtnak érezte. A feje dolgozott csak változatlan erőfeszítéssel, a fül fülelt, a szem figyelt.
Egy kis idő múlva kiáltások hangzottak fel a közelében, majd lépések toccsantak az iszapos vízben. Három Kóbor a közvetlen közelében haladt el, aztán megálltak, rövid vakkantásokkal tanácskoztak. A levegőt szimatolták, és Mav hálát adott a jó sorsnak, hogy a szél felőlük fújt és nem feléjük. Megjelent egy asszony, gyerekkel a hátán, lehajolt és ivott - akár az állatok, közvetlenül a szájával szürcsölve a vizet.
Aztán elöl valaki jelt adott, s az egész óriáshorda elrohant Mav mellett, át a túlsó partra. Most siettek, nem néztek maguk köré, mintha úgy döntöttek volna, hogy nem keresik tovább.
Hosszan elüldögélt a vízben, nem tudta rászánni magát a felállásra, valahogy nem is hitte igazán, hogy győzött. Amikor a horda zaja elhalt a távolban, felállt. Egy pillanatra elakadt a lélegzete, a szájára szorította a kezét, hogy visszafojtsa a kiáltást.
Esteledett. Balra, a távolban, a folyóparton három vékonyka füstoszlop emelkedett az ég felé. Tisztán lehetett látni. Oda mentek hát az embervadászok.
Mav teljesen összetörtnek érezte magát. Egyetlen lehetősége maradt: ezen a parton megelőzi a Kóborok csapatát, és a telep magasságában kel át a folyón.
Kikecmergett a szárazra. Karját és lábát furcsamód könnyűnek érezte. A fáradtság és a merevedés mintha elmúlt volna, csak éppen a teste nem nagyon akart engedelmeskedni.
Támolyogva nekivágott.

A telep az éjszakára készülődött. A tüzek még kint égtek, de az asszonyok nyalábszámra hordták be a barlangokba a rőzsét. A férfiak csoportba verődve azt tárgyalták, vajon miért nem tértek vissza társaik a sztyeppről. Az ilyesmi meglehetősen ritka dolog volt. Az éjszaka a ragadozóké, nem az emberé, az éjjelt a tűz mellett, az egész törzs körében kell tölteni.
Az aludni készülő gyerekek a szénaágyakat forgatták meg a sötét odúkban.
Ru a fiatal Jaro mellett ült egy kövön. Ott hevert az üres nyírfaág is. Jaro egy hegyes kődarabbal egy medvefogat fúrt át - női nyakbavaló készült.
Az öreg Uc a dombtetőn nyugtalanul fürkészte a környéket. A reggel eltávozott három vadász mindegyike erős és fiatal volt, a pusztulásuk nagy veszteség volna a hordának.
A folyó fölött párafelhők gomolyogtak. A körös-körül terjengő sülthal-szag minden más szagot elnyomott. Lentről, ahol a tüzek égtek, beszélgetés, nevetgélés, lármázás hallatszott.
Aztán egyszerre az öböl felől kiáltás harsant, és az emberek megpillantották egyik elveszett társukat, aki a derékig érő párafelhőben a vízből vánszorgott kifelé.
Teljesen csupasz volt, fegyvertelen, s ahogy a megvilágított körbe ért, térdre roskadt, és levegő után kapkodva, hadonászva mondta, mutatta:
- Kóborok! Közel!
Felszűkölt az egész telep. Az asszonyok üvöltve, jajongva keresték a gyerekeket, a férfiak fegyvert - baltát, lándzsát - ragadtak. Többen azokhoz a nagy szikladarabokhoz ugrottak, amelyekkel éjszakánként a barlang bejáratát zárták el belülről.
A hordában mintegy negyven férfi volt, de mindenki jól tudta, hogy még számbeli fölényük esetén sincs menekvés. A bozontos óriások mellett a legerősebb harcosuk is csenevész gyermekként hat. Elfutni sem lehet, mert a Kóborok az erdőben is utolérik őket.
Néhány pillanatig nagy volt a lótás-futás a tisztáson, aztán mindnyájan behúzódtak a két legnagyobb barlangba. Csönd lett. Csak a magukra hagyott tüzek ropogták.
És ekkor előbukkantak a Kóborok.
Az első felsötétlő árnyak megálltak a megvilágított körön kívül. Az emberevők sorra csatlakoztak a várakozó csoporthoz. Fáradtak voltak már ők is, de nem annyira, mint a Gyorslábú. Az Erős Ember fajtájának képviselői voltak, jobban bírták hát a megpróbáltatásokat, no meg ebben a versenyfutásban ők az üldözők, nem pedig a menekülők voltak. Mavra egész nap félelem nehezedett, nekik pedig, épp ellenkezőleg, erőt adott a vágy, hogy utolérjék és elkapják a zsákmányt.
A vezér végül kilépett a tisztásra - bozontos két és fél méteres, sziklavállú óriás. A hívásra azonnal előugrott és körbeszimatolt két nyomkereső, majd az egész megvilágított teret elöntötte a rikoltozó tömeg.
A bokrok közül előhúztak egy, a rémülettől megkövült öreget, akinek nem volt már ideje elbújni. Kitekerték a nyakát, és a testét a tűzre vetették. A Kóborok korgó gyomra élelmet követelt, de mivel tudták, hogy nagy lesz a zsákmány, előbb végezni akartak minddel.
A vezér körülnézett, aztán a hegyoldalhoz ugrott. A közelebbi barlang bejáratát eltorlaszoló szikla nem is volt túl nagy. A felső széle és a mészkőboltozat között jókora rés tátongott. A résen lándzsák repültek ki. Az ostromlottak azonban nem tudtak kellő lendületet venni, s csak az egyik vadász találta el az óriást a kezén.
Megkezdődött a harc. A Kóborok nekiestek a sziklának. Belülről visszahúzták, de az erőviszonyok nem voltak egyenlőek. Egy hatalmas, félig ember, félig állat nőstény kirántotta a résen a telep egyik vadászát - két kézzel átfogta, és hátra se nézve maga mögé dobta. A test átröpült a tömeg fölött, a földre zuhant, és ott rárohantak a gyerekek.
A Kóborok egy perc múlva betörtek a barlangba. A benti tűz kialudt - eltaposták. A sötét barlang üvöltésektől, halálhörgéstől visszhangzott. A másik nagy barlang azonban még tartotta magát. Uc egy jól irányzott baltacsapással leütötte az egyik támadót. A hatalmás tetem beékelődött a szikladarab és a fal közé.
A Kóborok megpróbálták előretuszkolni, de a megölt óriás nem mozdult. Az ostrom megakadt egy pillanatra.
És ekkor akadozva és előbb halkan, majd felerősödve, valahonnan a közelből súlyos, mély hang hangzott fel. A barlangi oroszlán első, figyelmeztető morgása.
A nagyúr itt volt. Egészen közel.
Minden elcsöndesedett, és a csöndben felzengett az oroszlán második bődülése. Végighömpölygött a tisztás fölött, majd felszállt, mindent betöltő erővel, megremegtette a fákat, a köveket, az embereket, akik a saját lélegzetüket sem hallották többé és elerőtlenedtek a halálos fenyegetéstől. A hang a tetőpontjáig fokozódott és megszakadt.
Most már közelebb volt. A nagyúr nyilvánvalóan a barlangok felé közeledett.
A harcnak ezzel vége szakadt. A Kóborok baltát, bunkót, mindent elhajítva, jajveszékelve menekültek.
Egyetlen óriás maradt csak ott, akinek a hasát ütötte át egy lándzsa, s most görcsökben fetrengett a tisztáson.

Reggel a horda maradéka útnak indult felfelé. Ott maradni nem lehetett - a Kóborok visszatértek volna, hogy mindnyájukat kiirtsák.
Uc a hegyekbe vezette az övéit. Vitték a gyerekeket, az élelmiszer-tartalékot, a fegyvereket és a bőröket. A törzsfő ösztönösen délnek indult, nem tudhatta, hogy a közelgő jegesedés hidege elől fut.
Két napig vonultak, az éjszakát guggolva, egymáshoz bújva töltötték, mint a majmok - nem gyújtottak tüzet. Harmadnap reggel egy hágóhoz értek és körülnéztek.
Hideg szél fújt. Mögöttük a messzire nyílt lapályt felhők borították. Ömlött az eső, az ismerős erdők és cserjések körvonalai ködbe veszte Előttük azonban tiszta kék égbolt ragyogott - úgy tűnt, két időjárás választóvonalán állna.
Dél felé szelíd lankákba hajlott a hegység, rétek és bozótos völgyek húzódtak. A napfény beragyogta a kis embercsoportot. Hallgatagon álltak, élvezték a hirtelen jött meleget. Az eső szint ott esett mellettük, ők azonban már kiértek a birodalmából.
Uc jelt adott, megindultak lefelé.
Ru a bicegő Jaro mellett lépdelt. A férfi most is magával cipelte a nyírfaágat. Mav, a Gyorslábú - ő is életben maradt - megérintette ujjával a csövet.
- Most először volt, hogy Jaro úgy beszélt, mint oroszlán.
A horda mögött, az esőbe süllyedt sztyeppen viharosra fordult az idő. Villámok hasították a vastag felhőtakarót, zengett az ég.
A világban valami új jelent meg, valami, ami előtt a határtalan fejlődés távlata ragyogott: az értelem. Elkezdődött az Ember története.

Székely Sándor fordítása