Szemi - Végtelenül…

Lonely egy szék támláján egyensúlyozott. Jó egyensúlyérzéke volt, de most nem akarta sokáig hasznát venni. Nyaka körül egy elég vastag kötél tekeredett ahhoz, hogy megtartsa, ha esetleg a szék eldőlne. A fiú nem akarta megvárni, míg a szék úgy dönt, hogy odébbáll, ezért elhatározta, egy jól irányzott rúgással eltünteti maga alól. A megvalósítás azonban még váratott magára, mert az ajtón valaki kopogott. Lonelynak nem volt kedve most senkivel találkozni. Talán majd, ha végzett önmagával. De addig semmi esetre sem. Szó nélkül várta, hogy az ajtó túloldalán lévő személy megunja a kopogtatást és elmenjen. 
- De mi van, ha Ő az? - gondolta minden meggyőződés nélkül. 
- Gyere be! - mondta fennhangon, s közbe majdnem elvesztette egyensúlyát, de végül is sikerült megmaradni a támlán. 

A kilincs elfordult negyvenöt fokkal lefelé és kinyílt az ajtó. Alkonyka lépett be rajta. Lonely arcára kiült a meglepetés és mivel kényelmesnek találta elhelyezkedett az orr mellett és ott is maradt egy darabig. A lány ezt rögtön észre is vette. 
- Nem rám számítottál? - kérdezte a meglepett fiútól. 
- Tudod, hogy nem. 
- Persze, de azért mégiscsak hallani akarom. 
- Miért mondjam, ha úgyis tudod? - kérdezte Lonely, most helyet szorítva az arcán a fájdalomnak is. 
- Igen, én tudom, de te nem. Még nem láttad, a nevét sem tudod. Képes lennél valaki miatt eldobni mindent, anélkül, hogy láttad volna? Ne hülyéskedj! 
- Nincs igazad! Láttam már. Te is tudod, hogy mióta nem létezik az idő, minden egyszerre megtörténik. 
- Az idő létezik még, csak kis időre megállt. Ezt bizonyítja, hogy nem látod a végét. Ha látnád, akkor vagy nem állnál a szék tetején, vagy már kirúgtad volna magad alól - mondta Alkonyka. 

Lonely láthatóan elmerült gondolataiban, majd hirtelen elhatározással meglendítette lábát és feldöntötte az alatta álló széket. Alkonyka nem is próbált közbelépni. A szék földet ért, de a kötél nem szorult meg a Lonely nyaka körül. Ez nem a gravitáció hiányának tudható be, egyszerűen csak a fiú nem rögzítette a kötél másik végét. Néhány ezredmásodperc késéssel a székhez képest ő is földet ért. A hátára esett. Nem kelt fel azonnal, megpróbálta kiélvezni, hogy végre vízszintes helyzetet vett fel teste és próbált nem gondolni a fájdalomra a hátában. 
- Látod - mondta Alkonyka -, még te sem tudod a végét. 
- Hányszor kell még végigjátszanom? - kérdezte a fiú teljesen összetörten. 
- Ígérem, most utoljára, de akkor végig kell játszanod az elejétől, az idő újra indul és most a végére fogsz érni. És mindent előre tudsz majd. Biztos ezt akarod? 
- Igen. Végre be akarom fejezni. 
- Legyen - mondta a lány. - Veled leszek és segítek, de én még nem ismerlek. Így is jó? 
- Mindegy, csak legyen végre vége. 

Lonely felült, levette nyakáról a kötelet és elrakta. 
- Mikor kezdem? - kérdezte türelmetlenül. 
- Nem tudom, nem rajtam múlik. Az is lehet, hogy már elkezdted. 
- Nem hiszem, mert akkor nem ismernél. 
- Elmegyek. 
- Még ne menj! - kérlelte a fiú. 
- De akkor biztosan nem tudod elkezdeni. 
- Csak még egy kicsit maradj! Félek! 
- Mitől? Pontosan tudod, mi fog történni. 
- De nem tudom, hogyan végződik. Segítesz majd befejezni? 
- Nem tudom. Még nem ismerlek. Rajtad múlik minden. 

Alkonyka az ajtóhoz lépett és kiment rajta. Lonely egyedül érezte magát. Nem volt ismeretlen előtte a magány, de ennyire elviselhetetlennek még nem érezte. Végtelen időre egyedül maradt, és mégis csak egy pillanat volt, sőt nem telt el semennyi idő, hiszen az idő megállt. 
- Végre vége lesz. De vajon hogyan? És biztos, hogy vége lesz. Végeláthatatlan csúszás a mélybe. Miért kell újra, meg újra átélni? Miért hiszem el, hogy ez az utolsó? És ha az utolsó, akkor is ezerszer élem át ugyanazt? De nem adhatom fel a reményt. Most már vége kell, hogy legyen. De ha most sem, akkor abbahagyom. Kikötöm a kötél másik végét is.