Szemi - Lidércfény

A nap utolsó sugarai érkeztek a távoli Tarin hegység bércei felől. A fényes korong utolsót lobbanva tűnt el a bércek mögött, s még néhány percig rőt glóriát vont a sziklák fölött, majd átadta helyét a vörös holdnak, és a csillagoknak. Az ég tiszta volt akár a körforgásból éppen visszatérő lélek. 
Rogalis egy kicsi domb tetején feküdt, karjait tarkója alá tette és elveszett a fölötte tátongó óriási térbe. Csillagok erdején vándorolt pontról pontra, próbálta megszámolni az apró fényes pöttyöket, mint előtte már oly sokan mások, persze hamar belezavarodott. Hagyta képzeletét száguldani a messzeségben. 

Nem szívlelte a gianagi erveket, pedig köztük élt mióta az eszét tudta. Mogorva népség, szálasak, magasak és szinte minden férfi szakállt visel. Modoruk hasonlatos a szomszédos Tarini törpéékkel. Nem ismerik a tréfát, s soha nem mosolyognak. A fiú idegennek érezte magát ebben a környezetben. Mestere is csak komor dalokat tanított neki. Bárd akart lenni, akár a legendás Tier Nan Gorduin, de érezte, hogy jelenlegi mestere mellett neve elveszik majd a jelentéktelen északi bárdok névsorán. Egy vándor énekestől hallott egyszer egy történetet, miszerint minden kalandozó életét, tetteit jegyzik valahol egy toronyban. Minden álma az volt, hogy útnak indul egyszer, s külön fejezetet nyitnak majd a könyvben neki is. Kiemelt oldalak lesznek ezek aranyszín kerettel, a bekezdések díszes iniciálékkal kezdődnek, melyekbe tetteit rajzolják. Szinte látta maga előtt ezeket, ahogy ábrázolják a hőst (vagyis őt) ahogy alászáll Ediomad sötét mélyébe, fejvadászokkal a sarkában bejárja Gorvikot, a Taba el Ibara mélysivatagjában farkasszemet néz a manifesztálódott sötét istennel, Amhe Ramunnal, keresztülvág a kráni belső tartományokon, miközben aquir fajzatok tucatjait mészárolja le, betér Erionba megpihenni, felszámol itt egy-két Tharr vagy Ranagol szentélyt, majd északnak fordul, végigküzdi magát az Elátkozott vidéken, s végül lobogót bont. Egy vöröset, a kalandozók zászlaját. Hívására ezrek sorakoznak fel mögé és… 

De mindez mitsem ér egy igazi társ nélkül, egy kedves tünemény, egy testi-lelki társ hiányával. Elképzelte a lányt: hosszú, barna haj, hátul összefogva. Egy rakoncátlan tincs bal szeme előtt haladva mosolygós ajka sarkához ér. Egészen sötét, barna szemei végtelen mélységet, a megismerhetetlenséget rejtik. Keskeny egyenes, orr. Szemöldökei akár egy-egy ecsetvonás ülnek a szempár fölött. A halvány, keskeny ajkak kedvesen ívelnek. Tökéletes idomok, gyönyörű csípő, hosszú comb, lapos has, kerek mellek, érzéki nyak… Egy huri. 
Valaki a nevét suttogja. A lágy hang mintha valaki közvetlenül a fülébe lehelné éri el, s rángatja vissza az álomvilágból a valóság dombjára, melyen ebben a pillanatban feküdt. Karjait kiemeli feje alól, s felül. Jobb kezére támaszkodva körülnéz. Keresi a hang forrását, de csak az egyre hidegebb sötét éjszaka veszi körül. A suttogó hang újra szól, de beleveszik egy kiáltásba, mindkettő néven nevezi. A másik egy férfi mély, érdes hangja. Az apja. Már rég otthon kéne lennie, azt ígérte sötétedéskor hazaindul, most pedig már a vörös hold az ég alját súrolja, közeledik az éjközép és a kék hold ébredése. Apja a domb mögül, a falu irányából közeledett. Nem túl magas, mindig jól borotvált, vidám férfi volt, nem olyan, mint a többi gianagi. Valójában nem is volt gianagi, szülei Erigowból költöztek ide, mikor ő tíz éves volt már. Rogalis anyja pedig Haonwellből származik. Apja kemény, érdes hangja csupán látszat szigorúság volt, féltette fiát, az egyetlen fiát, aki pont annyira szófogadatlan volt, mint annakidején ő. 

A fiú már indulna apja felé, magában rágódva milyen büntetést kap majd a késői kimaradásért, mikor az a lágy, szinte éteri hang újra megszólítja. Mögüle érkezik, a domb mögött elterülő mocsár irányából. Megfordul. Halvány kék derengés szűrődik a mocsárból kiálló fák közt megülő ködből. A fiúban felülkerekedik a kíváncsiság, a büntetés félelmével szemben, s megindul a mocsár irányába. A kékes fény közeledik a mocsár széle felé, s a hang hívogatja a fiút. Rogalis a domb aljára ér, s a ködből előlép egy női alak. Kékes fényként dereng, s pont úgy néz ki, ahogy a fiú szerelmét megálmodta. Egy ismerős, s ugyanakkor ismeretlen érzés költözik a fiú lelkébe. Több mint szerelem, vágyódás, sóvárgás, imádat a pillanat tört része alatt keríti hatalmába. A kékszín jelenés megindul ismét a mocsár felé, s hangja ellenállhatatlanul hívja a fiút maga után. Apja ekkor ér a dombtetőre, de kiáltása a fiúhoz távoli, ismeretlen, zavaró zajként jut el csupán. Már térdig gázol a sűrű sártengerben, de halad, próbálja elérni az utolérhetetlen, megfoghatatlan tüneményt. A vörös hold ekkor alábukik, s csupán a csillagok fénye szolgáltat némi világítást. Majd megjelenik a horizont alján a kék hold. 

A fiút soha többé nem látta senki.