Szemi - A bosszú…

A szürke sziklafal komoran állt a bosszú istenének szolgája előtt. A napfény utolsó sugarai még lobbantak egyet a lovag szikár alakján, majd mindent elborított a sötétség. Ronen hagyta, hogy a bosszúvágy átjárja szellemét, hogy egyszerre zúdíthassa majd gyűlölt ellenfelére. Nem sietett. A nyomok arra utalnak, hogy ide bújt a bárd. A hatalommal, melyet istene, Uwel, sajátjából áraszt szolgáinak, biztosan tudta, hogy erre jár. Akár egy kopó, úgy követte a szagokat. A dalnok bűze a környéket szinte teljesen bemocskolja. 
Közelebb lépett a sziklafalban ásítozó barlang-bejárathoz. Ujjai lovagkardja markolatára tévedtek. Ezzel a karddal fogja a kobzos szívét kivájni, amiért így képes volt átverni. 

Fényes lovagi páncéljáról mintha villámokat szórna úgy pattantak le a napsugarak, miközben egy nyári délután elindult a városkából, ahol már majdnem egy hónapja időzött. Lovát kényelmesen, lépésben vezette, s közben egy dalt dúdolt. Valahonnan a távolból idegen hang kúszott az övé mellé. Tisztán csengett és lassan elnyomta az ő dalát. 
Az erdő hirtelen megelevenedett az út mellett, s a bokrok takarásából 25-30 útonálló ugrált elő teljesen körbekerítve a lovagot. Abbahagyta az éneket, s felmérte lehetőségeit. Az idegen hang továbbra is zengett, s ez a dal kezdte kissé nyugtalanítani. Ekkor az egyik fa mögül egy férfi lépett ki. Tiszta inget, bőrnadrágot, s díszes lovaglócsizmát viselt. Kinézete alapján egy nemes úrfi lehetett. 
- Ez nem lehet, - gondolta a lovag - hiszen ő halott. Két napja hasítottam ketté, s tetemét szénné égettem. 

A meglepettség kiült arcára, s a döbbenet láttán a bárd fölényes mosolyt villantott. 
- Nos, jólovag, csak nem gondoltad, hogy halálom bosszú nélkül marad?! 
Odalépett a lovag elé, közben kezével jelzett az íjászoknak, mire 10-15 nyílvessző hegye szegeződött Uwel szolgájára. A kobzos lassan körbejárva a még ekkor is döbbenten álló lovagot, így folytatta: 
- Istened bizonyára jószemmel nézi majd cselekedetemet, mellyel bosszút állok „halálomért”. De nem kell félned, nem öllek meg. Nem elvem a szemet szemért, fogat fogért. Csupán büszkeségedbe és becsületedbe gázolok mélyen bele. 
A bárd ekkor megragadta Ronen nyakában lógó szent szimbólum láncát, mielőtt a lovag bármit tehetett volna leszakította, s a sűrű bozótosba hajította. Ronen keze ütésre emelkedett volna, ám a rá szegeződő nyílpuskák visszatartották e botor cselekedettől. A döbbenet helyét a harag vette át arcán. 
- Látom, sikerült felmérgesítenem kegyelmes uramat, kíváncsi vagyok mit szól majd a folytatáshoz. 
- Kegyelmes úr, ám az orkokkal fajtalankodó anyád, aki… - a szidalmat nem tudta befejezni, mert bárd egy hatalmas erejű pofonnal kivette szájából a szót. 
- Na de barátom! hogy hagyhatja el ily durva sértés szádat, (nem is beszélve a vérről mely ütésem nyomán fakadt) hiszen mégiscsak úri nevelésben részesültél. 

A lovag épp egy újabb káromkodásba kezdett volna, de a bárd könyékkel vágta állon, s az ütés erejétől megszédülve térdre rogyott. 
- Azt se tanították meg neked, hogy ne vágj más szavába? 
A lovagot ekkor teljesen elöntötte a méreg, de tudott uralkodni asztrálvilágán. Ha nem lennének itt az emberei, fél pillanat alatt elintézné ezt a senkiházit. Egyelőre semmi értelme nem lenne, ha nekiugrana. De egyszer elkapja majd és beteljesíti rajta bosszúját. 
- Vetkőzz. - szólt rá hirtelen a bárd. A lovag kérdőn nézett vissza rá, továbbra is a földön térdelve. A bárd arca arról árulkodott, hogy komolyan gondolja, amit mondott, de a lovag nem csinált semmit. A kobzos ekkor elkapta a lovag tarkóját mindkét kezével, térdét meglendítette… Ronen levegőért küszködve feküdt a földön, tüdeje minden lélegzetvétellel egyre csak telt vérrel. A fájdalomtól mozdulni sem bírt. Érezte, hogy a bárd lecsatolja róla páncélját, majd hátára fekteti, ruháját megszaggatja, majd füléhez hajol. 
- Még találkozunk! - Suttogta, s nevetve távozott a Bosszúisten szolgájának minden felszerelésével. 

Ronen még percekig az út porát nyalta, miközben megküzdött minden egyes lélegzetvételért. Az orrából ömlő vérpatak már kisebb tócsává állt össze feje körül, mire elég erőt gyűjtött össze, hogy talpra álljon. Szédült. Legutoljára akkor érezte így magát, mikor viharba keveredett egy kis bárkával a Gályák-tengerén. A sűrű bozótos felé vette az irányt, tudta, ha megtalálja istene szent jelképét, enyhíthet fájdalmán. Tüskés bokrok szaggatta ezernyi sebből patakzott a vére, mire rátalált. Egy gyors hálaadó imát mormolt istenéhez, majd hozzálátott sebei begyógyításához. Sérülései nyomtalanul tűntek el, csupán a bőrre száradt, alvadt vér árulkodott róluk. Első dolga az volt, hogy a nyomok alapján megállapítsa merre ment a bárd és bandája, de legnagyobb meglepetésére csupán egyetlen nyomot talált. A harminc másik embernek a legapróbb nyomát se találta. Az erdő melletti bokrok ágain egyetlen törést sem talált, pedig mikor előrohantak, rendesen letaposták azokat. Ugyanígy az út porában sem talált egyetlen lábnyomot sem. Villámként hasított bele a felismerés; a kobzos átverte egy fantomsereggel. Csupán illúzió volt az egész. Ahol néhány perce feküdt, a vérrel sárrá keveredett, porban meglátott egy fehér szövetdarabot. A bárd „véletlenül” ottfelejtett zsebkendője volt az. 
- Ennek még hasznát veszem - gondolta, s eltette. 

Elsőként a várostól nem messze futó patakot kereste meg, s lemosta magáról a vért és a koszt. Majd a városkapu felé indult, ám a kapuőrök koldusnak nézték, és nem engedték be. 
- Ekkora szégyent! Engem a nemesen született, Észak-Shadonban nevelkedett lovagot koldusnak nézni! - dúlt magában, s ezzel is csak egyre jobban szította magában a dühöt. Persze mindezt nem mondta meg a kapuőröknek, még csak az kellene, hogy ki is nevessék. Kénytelen volt az éj leple alatt bemászni a városfalon, s betörni egy boltba, ahol ruhát, s egy lovagkardot vett magához, persze megfogadta, hogy majd egyszer visszajön és kifizeti, de bosszúja érdekében most szüksége van ezekre. A várost ugyanúgy hagyta el, ahogy érkezett. 
A bárd kendőjével (no és persze istenétől kapott hatalmával) úgy követte ellenségét, akár egy kopó. Több mint egy teljes napig gyalogolt utána megállás nélkül, így jutva el a barlang bejáratához. 

Átlépte a láthatatlan vonalat, mely küszöbként állott a sziklafal előtti fennsík és a barlang mélye között, s ebben a pillanatban halk dallam szólalt meg a háta mögött a távolban. Csendesen kúsztak felé a lágy dallamok, átjárták testét, próbálták a benne szétáradt dühöt enyhíteni, ám az csillapíthatatlan volt. Ekkor a szív körül jártak körtáncot a dallamok lágy meleget árasztva. Majd hirtelen, hatalmas dörrenéssel egy üstdob szólalt meg, s ez a hang, mint jeges kéz markolt a szívbe, szorítva azt, míg az utolsó csepp vér is ki nem folyik belőle. A lovag eszeveszetten kezdett menekülni befelé a barlangba, mindegy volt neki, hogy mi várja odabent; csapda vagy szörny, csak minél távolabb kerüljön mindattól, ami esetleg odakint várhatná. Egy pillanatra még bosszúját is elfelejtette. A bárd elégedett lehetett, a félelem dala elérte a kívánt hatást. 

A folyosó, melyen Ronen végigszaladt hatalmas csarnokká szélesedett ki. A lágy dallamok továbbra is szóltak, ám most a falak árasztották őket. Megnyugvást hoztak az előző ijedtség után. A barlang egy távoli sarkából halk hortyogás hatolt a zene tökéletes harmóniájába. A lovag rövid habozás után megindult arra. Közelebb érve is a sötétben csupán egy fel-le emelkedő illetve süllyedő kisebb dombot látott. Egy barlangi félóriás. A felismerés túl későn érkezett, mert ebben a pillanatban, a félóriás füle mellett közvetlen egy éles, sikító hang szakadt ki a semmiből. Nem épp egy kellemes ébredés. A következmény pedig; pusztítás. Felemelte mellette heverő hatalmas fabunkóját, s a galád betolakodó felé suhintotta. Ronennek épp csak pár szót sikerült elmormolnia, de ez elegendőnek bizonyult. A félóriás meglepődötten tapasztalta, hogy fegyverének csupán markolatát tartja kezében, ám a meglepetés nem tartott tovább egy pillanatnál, ökleit emelte, hogy azokkal morzsolja szét ellenfelét. Ronen nem volt annyira ostoba, hogy kardot rántson, tudta, nem érne egy ilyen fegyverrel semmit egy ekkora ellenfél ellen. Kockázatos játékba kezdett. Hosszú ugrásokkal, vetődésekkel tért ki az öklök elemi erejű csapása, a talpak köveket zúzó taposása elől, keresve a megoldást a szörnyeteg legyőzésére. Pillanatok alatt meg is találta. Az óriást a barlang közepére csalogatta. Könyökeit hátrahúzta, tenyerét a barlang plafonjára emelte, s mágikus szavak kimondása közben csapást indított felfelé. Ennek hatására több ezer éve képződő cseppkövek szakadtak ki a plafonból, záport indítva az óriásra. 

A lovag még egy utolsó pillantást vetett a cseppkövek által felnyársalt tetemre, majd tovább indult a csarnok végéből nyíló folyosón. A falon fáklyák sorakoztak mindkét oldalon, sorfalat állva a lovagnak. Hirtelen meggyulladt a mellette lévő két fáklya, majd sorba párosával az összes, bevilágítva a végtelen hosszúnak tűnő folyosót. Ronen megtorpanás nélkül folytatta útját. A dal továbbra is követte. Áradt a falakból, a plafonból, a talajból, mindenhonnan. Ahogy haladt előre, észrevette, hogy bőre kezd ráncosodni, izmai satnyulni, s pillanatok alatt olyanná vált, mint egy aggastyán. Lehunyta szemét, mint aki csak egy rossz álomban van csupán, s amint kinyitja szemét véget ér az. A zene hirtelen elhallgatott. Ő kinyitotta szemét, és tényleg úgy érezte, mintha álomból ébredne. Az eddig végtelennek tűnő folyosó végén állt, mögötte a fáklyák kialudtak, s külseje régi valóját tükrözte. A folyosó egy újabb csarnokba torkollt. Belépett. A csend szinte tapintható volt körülötte. Lépteinek hangja sokszoros visszhangot vert az üres térben. A lovag úgy érezte bűnt követ el azzal, hogy a megtöri a hely varázslatos hangtalanságát, de még ott volt szívében a bosszúvágy szikrája, s már nagyon közel érezte a bárdot. Megállt a csarnok közepén. Ebben a pillanatban fölötte hatalmas zaj támad. A hirtelen támadt sipító hang hatására, ijedtében hasra vágta magát. Iszonyatos zajjal denevérek serege támadt irányába, s centiméterekkel fölötte húztak el, leírva egy kört a teremben, majd visszatértek, s egy újabb kör megtétele után eltűntek a plafonnál, mintha soha nem is lettek volna. A denevérek hangja elnyomta, de miután elmentek, Ronen újra hallotta a zenét. Ugyanazok a dallamok, mint eddig, ugyanoly lágy, s megnyugtató, s egyben egyre idegesítőbb. 

Fényes jelenés kíséretében egy feketeruhás alak materializálódott az egyik sarokban. Csuklyája arcába lógott, kezében éjfekete, unikornisszarvat formázó bot. Egy nekromanta. Bal kezét kinyújtotta, s Ronen számára ismeretlen szavakat mormolt el. A föld több helyen megrepedezett, s rothadó húsú csontos kezek törtek elő belőlük. Majd a fejek és a mellkasok is megjelentek. A zene erősödött, s kezdett diszharmonikussá válni. Ronen tudta, hogy egyetlen esélye az, ha levágja a varázslót, mielőtt zombijai rátámadnak. Előrántotta lovagkardját, s rohamozni kezdett a fekete csuhás alak felé. A varázsló meg sem mozdult. Ronen már ütésre emelte kardját, de az még mindig nem tett semmit. A vágás pont a nyakat találta el. Azaz a nyakat találta volna el, ám mikor elérte volna a penge, a varázsló eltűnt, s egy pillanattal később a terem másik végében jelent meg, ahol egy hatalmas folyosó bejárata tátongott. A dal ekkor szinte süketítő erejűvé erősödött, s már nem is lehetett zenének nevezni, majd a hangzavarból egy üvöltés tört elő keresztül a varázsló mögötti folyosóról, majd döngő léptek hangja közeledett, s végül Ronen életének legijesztőbb ellenfele bontakozott ki a sötétségből. Egy őssárkány közeledett. A lovag teljesen ledermedt, mozdulni se bírt. A varázsló lába szintén földbe gyökerezett. A sárkány kitátotta pofáját, s egy óriási lángcsóvát indított keresztül a termen. A varázsló a másodperc töredéke alatt szénné égett. A lángcsóva Ronen felé közeledett, útjából elsöpörve a zombikat, s ő azt kívánta, bár meg se született volna. A tűz elérte, s elsötétedett előtte a világ. 

Lágy dallamokra ébredt. A hideg kövön feküdt. Sötét volt. Ez nem a halál, született meg benne a felismerés. Még mindig a barlangban volt, s nyoma sem volt sem a varázslónak, sem a sárkánynak. Ellenben a bárd ott ült a terem közepén. Pontosabban a bárd szellem mása, kezében egy lanttal, s játszotta a lovag számára nagyon is ismerős dallamokat, majd megszólalt. 
- Kedves „Barátom”! Azt hiszem sikerült az életkedved is elvennem, (ha már életedet nem) nem csak becsületed és büszkeséged. De ne hidd, hogy ezzel vége. Addig foglak üldözni, amíg térden állva nem könyörögsz a megváltó halálért. Persze jogosan merülhet benned föl a kérdés, hogy mindezt miért?! Hiszen élek. Nos, egy részemet véglegesen megölted. Akit levágtál és elégettél nem volt más, mint az ikertestvérem. Mikor őt megölted, bennem is meghalt egy darab, s lelke bosszúért kiált bennem. 
Azzal eltűnt a szellemkép. Magára hagyva a sötét csendben a lovagot. 
- Bosszúért kiált, bosszúért kiált… - ismételgette magában Ronen. 
- Bosszú - ízlelgette fennhangon a szót. Leakasztotta nyakából a szent szimbólumot, s hosszú percekig bámulta. Végül egy erőteljes dobással a sarokba hajította, majd elhagyta a barlangot.