Szemi - Éber Álom

Fájdalmas lassúsággal vonszolta ezüstszín váladékán magát tova az oly sokak által sápadt jelzővel ellátott Hold. Fénye az ablakon át bemocskolta az apró szoba falát, ahogy útján haladva csigaként vándorolt, most épp a szekrénytől a sarok felé. Néha egy-egy rémként vetettek árnyékot az elé beúszó felhők. Az ablak alatt egy tücsök ciripelt, monoton játékát távoli kutyaugatás zavarta. 

Alkonyka a sötétségbe révedt. Nem figyelt fel sem a fényjátékra, sem a hangokra, melyek hozzá tartoztak az éjszaka csendjéhez. Álomvilágát figyelte, s próbálta nem szem elől téveszteni kedvesét, akivel egy virágos réten ültek. A nap körbetáncolta őket, s oly tökéletes volt minden. De a környezet nem is volt fontos. A lényeg egyvalaki volt, minden más elhanyagolható. Egy pillanatra kizökkentette abból a másik világból a Hold, mivel fénye most az ő arcát világította. 
- Az emberek most mindenütt álmodnak, - gondolta - az én arcomat álmodják. Ott vannak az ablak mögött, figyelnek, azt hiszik, betűket olvasnak, egy szöveget, melyet valaki -ki tudja mi okból -megírt. De valójában az onnan nehezen kivehető kontúrokat álmodják, egy rajzot, egy képet, az arcomat. Nem tudják milyen, senki nem írta le, de ott vagyok. Egyszerre nézek ki mindenhogy, minden csak attól függ, ki áll az ablak mögött. De még ők sem tudják, hogy csupán betűk egy könyvben, amit valaki -ki tudja mi okból -megírt. Nem érdekelnek. 

Nem tudni, hogy ez utóbbit miért is gondolta, talán azért, mert ez az ő története, vagy egyszerűen vissza kívánt térni kedveséhez. Éber álmot, nem valós dolgokat látott. 
- Mások a valóságot álmodják, - zökkentette ki most egy borzongás, melyet az éjszaka hidege váltott ki - nem tudják, de álmodnak. Az életük tökéletes, az ágyon ott szuszog mellettük kedvesük, a gyerekek a szomszéd szobában, s az életük gondtalan. Ők ezt álmodják. Miért is álmodnának mást, hisz ez így jó. Elfekszenek ágyukon, lehunyják szemüket, s rémes képek forognak agyukban. A tökéletes lét elvesztését fantáziálják, hiszen tökéletes létről már nem kell álmodniuk. Rémek suhannak mindenütt, gyilkosok járnak a nyomukban, zuhannak a semmibe, majd verejtékben úszva felpattan szemük, a karnyújtásnyira lévő kedves jelenléte megnyugtatja, a gyerekek odaát még mindig nyugodtan alszanak. Álmára ébredt. 
Alkonyka balra billentette fejét, a sötétséget fürkészte. 
- Igen, ilyen a valóság. Sötét és hideg. De valaki vár rám, ott, a valóság korlátain túl. 
Visszatér kedveséhez. 
- Innen az ablakon túlról igazat kell, hogy adjak neki. Sötét és hideg van. Talán itt az ideje az alvásnak, az álmoknak, az álomvilágnak. Hazatérek álmodni…