Szappanos Szabolcs - Az Éjszemű

(A veszprémi szerepjáték találkozó egyik legjobb novellája) 

A férfi lassan jártatta körbe tekintetét a fogadó talán legkisebb szobájában. Arcát kámzsa takarta, így a fogadós sem sokat láthatott belőle. Egyedül markáns vonalú álla, és orrának hegye látszott ki. 
A férfi alig hallhatóan szólalt meg. 
- Megfelel. 
A fogadós hátán a szőr is égnek meredt, ahogy a férfi átlépte a küszöböt, és köpenye alól elővillantak a fegyverövén viselt, meztelen pengék. 
Éjfekete, félholdforma kardok. 
A fogadós dadogott valamit a vacsoráról, és a kámzsa apró libbenése jelezte neki, vendége megértette. 
- Lehetséges, hogy vendégem érkezik. Amolyan papféle alak. Kísérd fel majd ide, de csak őt! Ha más keres, még csak nem is hallottál rólam, akárcsak a fiaid és lányaid, meg a többi szolga. Megértetted?! 

A fogadós homlokán apró gyöngyöknek tűntek az izzadságcseppek. Most rajta volt a néma bólogatás sora. 
- Azonnal hozom a bort, amit rendelni méltóztatott… és minden az óhajának megfelelően történik majd, ne féljen - makogta az öreg, ahogy kihátrált, és magára hagyta a különös vándort apró szobájában. 
A férfi hátravetette a kámzsát, és az ágyra dobta hátizsákját, majd a keskeny asztalhoz lépve kevés vízzel gondosan megmosta arcát és karjait. Fáradtan tekintett ki az ablak spalettáinak résén a koraesti alkonyba. 

Halkan kopogtattak, de meg se mozdult, csak egyet mordulva rendelte be a bort. Az alig kamaszodó fiú remegve tette le tálcáját a félelmetes idegen előtt lévő asztalra. Közben egy pillanatra sem merte a férfi derekánál magasabbra emelni tekintetét. Így nem láthatta a vándor különös, keserédes mosolyát sem. 
- Félsz tőlem - suttogta a férfi, és a fiúhoz fordult. Amaz riadtan meredt az ezüstös hajjal keretezett, keskeny arcra, a mandulavágású, írisz nélküli, éjfekete szemekbe. Egy szívdobbanásnyi ideig találkozott a tekintetük, és a fiú majdnem felsikoltott, de egy hang sem jött ki a torkán. 

De aztán valami megváltozott. A férfi újból az ablakhoz fordult, az alig kamaszodó, mégis hirtelen nagyon öregnek tűnő fiú padig nem rohant el, nem kiáltott segítségért. Egyszerűen nézte a férfi hátát, majd az övére csatolt fegyvereket, s csak ezután figyelt fel a fölé tornyosuló alak haja alól előtűnő hegyes fülekre. 
Egy elf! 
- Ha a pap megjön, te fogod felkísérni ide, és itt maradsz velünk te is. Gondoskodsz az ételről, italról, és ha elég értelmesnek bizonyulsz, még jutalomra is számíthatsz. Áll az alku? - Kérdezte az elf, de hangjából érződött, hogy csak egyféle válaszra vár. 
- Iiigenis, nagy jó uram, igenis… 
Mire hátranézett, a fiú már nem volt ott. 

* 

A pap alig egy órán belül megérkezett. Az öregedő, körszakállas fogadós már indult is volna, mikor harmadszülött fia, Jorhal, az érkező elé lépett egy jókora tálcával, és üdvözölte azt. A pap, életének derekán már túljutott, de még mindig büszkén viselte Krad, a tudás és bölcsesség istenének szimbólumát. Egyszerű csuhája, szépen faragott sétapálcája és foszlott zsákja furcsa összhatást keltettek a szemlélőben. 
A fiú illedelmesen elkérte az apró zsákot, és a tálcát fél kézzel egyensúlyozva vezette fel az emeletre a papot. Amaz egykedvűen nézelődött, de arcára mintha ráfagyott volna az élveteg, bárgyú mosoly. 
Az elf még mindig az ablak előtt állt, szinte ugyanúgy, ahogy a fiú otthagyta. Sem a halk kopogásra, sem az ajtó nyikorgására nem felelt. Belső, mindenki elől elzárt világába merült, rendet rakott kusza gondolatai és emlékei közt, még egyszer átgondolta a következményeket, és szembefordult a pappal. 

A korosodó öregúr, aki már kényelembe helyezte magát a keskeny fapriccsen, bohókás mosollyal köszöntötte. A fiú betette az ajtót, ahogy megérezte magán a magas elf tekintetét, majd a sarokba húzódott. 
Pillanatokig kínos csend honolt a helységben. A pap érdeklődve, a fiú megrettenve figyelte, ahogy kövér izzadságcseppek ütköznek ki az elf halántékán, és ajkai meg-megvonaglanak az erőlködéstől. 
Aztán fura, zöldes lidércláng kélt az éjfekete, írisz nélküli szemekben, és az elf az ágyhoz lépve elővonta fénytelen, félholdforma pengéit. 
- Atyám, gondolom, tudja, hogy mi ez - kérdezte szenvtelen hangon. 
A pap hatalmas okulárét kapart elő csuhája mélyéről, és alaposabban megvizsgálta a felé nyújtott fegyvert. 
Ahogy tenyerébe helyezte, meglepte, mennyire könnyű, és hogy milyen hideg. Bár nem volt harcos, és talán fegyvert is jó, ha tizedik alkalommal tartott a kezében, mégis érezte, ezt az eszközt nem a hősöknek, hanem az éjszaka osonó árnyainak készítették. 
- Pap vagyok, nem fegyvermester. 
- Értem. Csupán arra kérem, hallgasson végig. 
Mély levegőt vett, újra az ablak felé fordult, és folytatta. 
- Sequor. Tradícionális fegyver a Fekete Határ túloldalán fellelhető fejvadászklánok körében. Párja a jóval hosszabb, fokélre fent mara-sequornak, melyet szintén a Rendek vadászai használnak. 

A pap arcáról az első mondat után kezdett lehervadni a mosoly. A fiú nyakát meresztgette, hogy ő is láthassa a fegyvert. Félelmét kíváncsiság váltotta fel. 
- A hegyeken innen kevesen ismerik és félik a pengék erejét, de még kevesebben vannak, akik mesterei forgatásuknak. Én közéjük tartozom - újabb sóhaj, szívdobbanásnyi hatásszünet. 
- Yllinor a szülőhazám, apám egyike volt a Sasok büszke harcosainak, anyám a határvidék egyik tarran falujából származott el. Románcuk reménytelen szerelem volt, anyám halála után apám búskomor lett, és két évvel később nyomtalan tűnt el a hegyvidék ködülte erdeiben. Én ekkor alig, ha tizenöt éves lehettem. Sorsom megpecsételődött, amikor Ru-Shennonba kerültem, mint hadiárva. Harcos akartam lenni, akárcsak apám, de a Mogorva parancsára a Névtelenek kiképzőihez küldtek, akik megfelelőnek találták képességeimet. 

Hátrafordult, leemelt egy darab húst a tálcáról, elrágódott rajta egy ideig, majd egy korty almaborral leöblítve folytatta. 
- Anat’Akhan. Helyesen, krániul, ejtve Ahan’Natakhan, Közösre fordítva annyit tesz, a Halál Suttogása. Egy renegát klán, amely Krán bércei közül érkezett Chei országába, és az életükért cserébe örökön tartó hűséget és szolgálatot ígértek. Az elsők közt kerültem a tutorok keze alá. A kiképzés több mint tíz évig tartott, és első sikeres küldetésem után meridiánná, a fejvadász - alakulat vezetőjévé léptettek elő. 
Egy határ menti, rejtett erődbe kerültem, melynek neve Lar-Chian. Fiatal voltam, de máris életekről kellett döntenem. Feladataimhoz egész kis csapatot kaptam: Gus-t, a sequatort, Kir Nerven-t, a fiatal mortel-jelöltet, Hiúzt, az egyik legtapasztaltabb saggitort a klánban, és Cerrat-ot, Arel felkent szolgáját. 
- Egy pap! Egy yllinori fejvadász - alakulatban? 
- Mágiahasználó transzcepsz hiányában ő képviselte a mágikus fedezetet, és a saggitor mellett ő is mestere az íj használatának. 

A pap, az örökkön mosolygó, kedélyes pap gondterhelt ábrázattal csúszott hátrébb az ágyon, hogy hátát az ágy támlájának vethesse. 
- És mit jelentenek ezek az idegen kifejezések? 
- Sequator. Közrangú fejvadász, aki képes bármely másik belső kaszt feladatának elvégzésére, persze nem oly hatékonyan. Ők adják a sequadion, a fejvadász-alakulat gerincét is. A mortelek közé tartoznak a klán legtapasztaltabb orgyilkosai, míg a saggitorok, vagy más néven a Vadászok, az íj használatában és a felderítésben jeleskednek. A transzcepsz pedig kráni eredetű praktikákat űző varázshasználó. Általában betegesek, mert a sötét mágiájuk alkalmazásához kénytelenek saját testüket szipolyozni. 
A pap elmosolyodott, majd fejét rázva intett az elfnek: 
- Mesélj hát yllinori, az enyémnél megértőbb fülékre aligha találhatsz. 

* 

Órák teltek el. A fiú ámuldozva hallgatta a félelf történetét a távoli Syburrból kiszabadított, fura, zöldes szemű transzcepszről, és az őrült utazásról, melyben csaknem minden társát elvesztette. 
- Egy kráni eredetű Grimoire-t, nagyhatalmú varázskönyvet kerestünk, melyet még az a pyarroni inkvizítor kobzott el a mágiahasználótól, aki sötét praktikák űzése ürügyén akarta őt megégetni. A transzcepsz azt állította, a könyv nélkül képtelen mágiát használni, és így a klán sem vehette semmi hasznát. Így hát elindultunk a pyar nyomába. Álcánk majdhogynem tökéletes volt, egy északföldi kalandozó-csapat! Az embereim bíztak bennem, minden parancsom teljesítették, bármi volt is az. Túl könnyedén ment minden! Legalábbis az elején. 

Újabb kupa bort hajtott fel. 
- Feladatunk csak a kötet visszaszerzése és a nyomok eltűntetése lett volna, mindenféle vérontást elkerülve. De úgy tűnt, az inkvizítor egy démonimádó romlásszekta fogságába esett. Rábukkantunk a vélt rejtekhelyre, és szinte feltartóztatás nélkül hatoltunk az egész mélyen húzódó járatrendszer szívéig. Megtaláltam a könyvet, de óvakodtam odaadni a varázslónak. Rossz előérzetek kerülgettek, hogy miért, azt nem tudom. 
Egyetlen hibát követtünk el még a legelején: a démonimádókban nem ismertük fel a távoli Tiadlan rejtve munkálkodó lakóit, s mágikus védművüket, mellyel a peremvidék ork törzseit tartották féken, pedig saját kezűleg romboltam porig. Az elszabaduló mágikus örvények közepette értettem meg, hogy mekkorát hibáztunk. Cerrat fél arcát letépte a manavihar, mi pedig alig bírtunk előkászálódni a romok alól. 
- Szóval tudatlanságotok… 
- Három syburri falu és egy társam pusztulásához vezetett. 
- És az inkvizítor? 
- Ő csupán ellenőrizte, hogy minden rendben van-e a mágikus védmű őrzőivel. Pyarron tudtával munkálkodtak ott egy újabb Dúlás megfékezése érdekében. A mágiát, mellyel megállj-t parancsoltak az orkoknak, még hazájukból menekítették át oda. Persze, a legnagyobb titoktartás mellett. Aztán a helyiek körében mendemondák kéltek a démonimádó krániak megközelíthetetlen rejtekhelyéről. 

A pap hümmögött egyet, és intett a félelfnek, hogy folytathatja. 
- Persze megpróbáltuk megállítani a hegyekből lezúduló orkokat, de a mi erőnk is véges volt. Hiába adtam vissza a könyvet, a transzcepsz sem sokat tudott segíteni. Hiúzt megvadított farkasok marták halálra, Kir mellkasát három dárda járta át, Gus-t, a varázslót és engem pedig egy szakadék széléig szorítottak. Feléltük testünk és szellemünk utolsó tartalékait, amikor megjelent a nemzetségfő. Hatalmas volt, fejnyivel magasodott amúgy sem apró termetű harcosai fölé, és egyetlen csapással fejezte le a sequatort. Én már kába voltam a vérveszteségtől, túl gyenge, hogy állva fogadjam végzetem. 
De ekkor meghallottam, ahogy a varázsló hangosan kántálja a térúgró varázs pergő hangzatait, és utolsó kétségbeesésemben még utána kaptam, de kezem, melyből kihullott a vérmaszatos penge, már csak a semmibe markolt. 
- Ott hagyott? Ilyen egyszerűen cserbenhagyta a társait? 

A félvér keserűen bólintott, szemében újra felragyogtak a zöldes lidérclángok. 
- A csapatból már csak ő és én maradtunk életben. Engem, legnagyobb meglepetésemre, magukkal cipeltek. Fel, a hegyek mélyén lévő bányatelepeikre. Pár hét alatt fölmértem a helyzetet: szökésre esélyem se volt, sérüléseimet a szellem erejével tompíthattam csak, de ez csak olyan volt, mint halottnak a csók. Végül úgy döntöttem, nem kínlódok tovább: egy csákánnyal vertem szét az egyik őr fejét, a másiknak saját tőrét vágtam a torkába. Persze, gyorsan elfogtak, és a telep vezetője elé vonszoltak. Vártam a halált, Arel a tudója, már felkészültem rá, de újabb esélyt kaptam. Megválthattam szabadságomat egy másik lény halálával, mely az alsóbb szinteket sajátította ki magának, és egyre több rabszolgát és őrt ragadott el. 
- Hogy is mondtad, mint halottnak a csók? - kérdezte a pap. 
- Tudom, hiú remény, de ez mentette meg az életem. Aláereszkedtem, és kutattam, míg rá nem találtam: egy ember volt az. Legalábbis annak tűnt. Csak a szeme volt különös: írisz nélküli, éjfekete szem, mélyen lobogó zöld lidérclángokkal. Akárcsak a transzcepsznek… 
- És magának! - vágta rá elszörnyedt képpel Jorhal. 
- Nekem akkor még ibolyaszín szemeim voltak, olyan, mint neked, vagy bárki más halandónak ezen a kontinensen. A férfival pedig egyezséget kötöttem: én megölöm az őt is zaklató bestiát, ő pedig megajándékoz az Igaz Látás képességével, és kijuttat onnan. 
- Ki volt ő? Mert elmondásodból úgy vettem ki, hogy igazából nem őt kerested. 
- Sosem jöttem rá. Ami biztos, hogy vezekelt, mert lelkét megérintette Krán sötétsége. Valaha mester lehetett, mert nekem is sok mindent tanított, sok olyan dologra nyitotta rá szemem, melyek fölött addig hajlamos voltam elsiklani. Megismertem az Ellenség, a Sötét Birodalom másik arcát, a küzdelmet, melyet az ottaniak folytatnak nap, mint nap. De ez nem rád tartozik atyám, elég az, hogy én meghasonlottam saját magammal. Aztán, elérkezett a küzdelem napja. Saját készítésű fegyvereinkkel indultunk útnak, egyre csak lejjebb és lejjebb haladtunk, míg meg nem hallottuk azt a hangot. Őrjítő ének volt, most így visszagondolva tudom, a Káosz dallamai zengtek a tárnák falai közt. Mi mégis csak mentünk, lépésről lépésre, hadakozva a lelkünk legmélyéről előtörő árnyakkal. A lény, amikor megpillantott minket, abbahagyta egy pillanatra, és kitisztult elmével rádöbbentem, hogy mivel álltunk szemben: egy lárvatestű ősfajzattal, mely idejét nem pazarolva sújtott le ránk a Pusztulás Igéivel. Bennem akkor és ott valami megváltozott, valami új kelt életre. Éreztem, ahogy a vér folyni kezd minden pórusomból, és a kard semmivé foszlik a kezemben, de a harmadik igére a zsigereim közül érkezett az ösztönös válasz. 
- Te…te képes vagy használni a Pusztítás Igéit?! - pattant fel rettegve a pap, és rémületét látva a fiú is az ajtó felé rugaszkodott. 
- Anyám vérének hagyatéka, a büszke tarran nőé, akinek felmenői közt egy aquir is akadt. Én már csupán a legalacsonyabb rendű dialektust értem, és minden igével saját életem szipolyozom: azóta csupán háromszor használtam ezt a romlott nyelvet, de érzem, belülről rohadok már. 
Rövid haladékot nyertem csupán, az aquir döbbenete nem tartott sokáig. De akkor már túl közel kerültem hozzá. Kétszer a falhoz vágtam, ahogy csak erőmből kitelt: felszakadt a külső burka, alóla pedig valami gennyes lé szivárgott. A következő visítása a terem hátsó faláig repített. 

A pap elkerekedett szájjal hallgatta a félvért, a fiú keze is megdermedt a lenyomott kilincsen. 
- A mester ekkor tért magához. Én csupán neki köszönhetem az életem. Magára vonta a bestia figyelmét, míg én törött bal vállal és alkarral felálltam. Az ő remekbe szabott, ívelt pengéjű kardja alig két lábnyira hevert tőlem. Három halk csosszanás, a kezem a verejtékes markolatra záródik. A mester ekkor hanyatlott hátra levegőért kapkodva. Szemei kifordultak az erőlködéstől, lábai helyén csupán két véres csonkot láttam. 
Minden mentális energiát egyetlen csapásba sűrítve lendültem az aquir felé, akinek eddigre összezárultak sebei. A penge süvítve lendült alulról felülre, majd egy körív mentén vissza, de nem értem be ennyivel: maradék lendületemet kihasználva magammal ragadtam a puha testet, és a terem hátsó falának szegeztem. 

A félvér újra töltött magának a borból, de egy korty után utálkozva rakta le a kupát. Vérízű volt. 
- Pengeéles sikoly kíséretében szenvedett ki az aquir, de én ezt már nagyon távolról hallottam, aztán ájultan estem össze. Hogy meddig hevertem ott eszméletlenül, azt nem tudom, de mire magamhoz tértem, a mester holtteste már hideg volt. Én szinte öntudatlanul támolyogtam az aquir teteme mellett nyíló járat felé, azt se néztem, hova jutok. Még a termet betöltő méregzöld ragyogásra is csak akkor figyeltem fel, mikor már teljesen körbevett. Ordítottam, ahogy valami belülről kezdte feszíteni az agyamat, majd zokogva hulltam térdre, ahogy addig ismeretlen érzelmek és emlékek rohantak meg. Rég elfeledett, tán soha át sem élt létezések emlékei. 
Aztán elaludtam. 
Mikor felébredtem, egyből megéreztem a változást. Mindent másképp láttam, és ez megrettentett. Érzékeltem, láttam a Külső Síkok keselyűit, ahogy körülöttem ólálkodnak, és ahogy körül rajzzák a mesterem lélekfoszlányait. Próbáltam elkergetni őket, aztán inkább a menekülést választottam. Rohantam, ahogy az összetört testem csak bírta, aztán valahogy feljutottam az orkok szintjére. 
De senkit se találtam ott, csupán holttesteket. Átkutattam mindent, és a felszínre érve rádöbbentem, hogy valaki teljesen kiirtott ott mindenkit. Persze, a szemem már az első nap begyulladt, hisz majd fél évet töltöttem mester társaságában a bánya mélyén, szinte teljes sötétségben. 
Később találtam élelmet, és még a fegyvereimet is megleltem. Pihentem, vártam, hogy vége legyen a télnek, vagy hogy csak egy kicsit olvadjon, és egy hónappal a felszínre érkezésem után elindultam. 
Ki tudja miért, de nem Yllinor felé vettem az irányt. A sok szenvedés minden érzést, és eszmét kilúgozott belőlem. 
- Csupán a bosszúvágy maradt, igaz? - kérdezte gondterhelt arccal a pap, és újra visszaült az ágyra. 
- Igen. Kitapasztaltam új képességeim, és rájöttem, hogy nem csak mi hárman birtokoltuk az Igaz Látás képességét. Sokan vagyunk, és még a hatalmas távolságok ellenére is érezzük egymás jelenlétét. Így indultam el az áruló transzcepsz felkutatására. Megjártam a gorviki határvidéket, rangrejtve végigküzdöttem magam az amundok dúlta Ibarán, majd Északföldén á vándorolva jutottam ide, a Városállamokba. Mert holnap találkozni fogok a varázslóval. Itt, ebben a városkában. 
- És figyelmeztetni akartál minket? 
- Nem, csupán szerettem volna, ha valaki tudja az igazságot, egy félbeszakadt élet fura történetét. Ha holnap nem én jönnék vissza, akkor a fiú feladata lesz, hogy magát, atyám, egész Yllinorig kísérje, ha kell, mert ha elbukok, hírt kell vinniük a hazámba. Talán, sejti, hogy miért oly fontos ez? - a félelf arcán keserűség és beletörődöttség tükröződött. 
- Rendben fiam. Megteszem, amit kérsz. 

* 

A félelf némán lapult a ház sarka mögött. Ruházata éjfekete, akárcsak a kezében tartott mara-sequor pengéje. Csupán a szemében lobogó, zöldes lidércláng különböztette meg az éjszaka többi árnyától. 
Az keservesen hosszú út során sokat megtudott a másikról. Azt, hogy több mint száz éve született, és még az Alapítókkal érkezett Yllinorba, s hogy bár az utóbbi harminc esztendőben mágia volt a fegyvere, az azt megelőző hetvenben viszont a rideg acél. 
Semmi jóra nem számított hát, de felkészült a halálra. Már ott, a kráni bánya mélyén. Azóta csak a szerencséjét kísértette. Hogy idáig jutott, az is kész csoda. Hálát is adott érte Arelnek, utolsó aranyait egy papja kiszabadítására áldozta a Láncbarátok egyik kihelyezett rabszolgapiacán. 

A változás hirtelen következett be. Bár a mana-háló finom rezdüléseire érzéketlen volt, de a tekintetében lobogó tűz idejében felismerte a valóság és a síkok változásait. A fogadó terének közepén növekedő gomolygás felé lendült, és szabadjára engedte zsigereiből az ősi igéket. Egy szívdobbanásnyi ideig megremegett, ahogy hasfala és mellkasa felrepedt, de aztán lesújtott egyszer, kétszer, háromszor… 
A pengék csengve csaptak össze. A transzcepsz tehetetlen volt: a hatalomigék teljesen szétzilálták a mágikus szövedék vonalait, és nem talált rajtuk egyetlen fogódzót sem. Pedig a varázsláshoz erre lett volna szüksége. Ráadásul mintha eltompult volna körülötte minden, a meridián pedig gyors volt, piszkosul gyors. 
A két mara-sequor újra összecsapott, majd az éjfekete pengéjű felfelé lendülve elmetszette a varázsló bal csuklójának ereit. Amaz felüvöltött, és egy kézre kapva fegyverét támadott. Az elméjére szállt vérköd nem engedte, hogy tudatosuljon benne: már csak egyszer hibázhat. 
A félelf oldalt lépve felhasította ellenfele bal oldalát, majd a cikázó pengét félreütve a varázsló elé lépett, és az arcába fejelt. Transzcepsz megtántorodott, törött orrából vér fröccsent a szemébe. Szinte semmit nem látott, az újból lesújtó matt penge is csak valami távoli villanásnak tűnt számára. A fájdalom, melyet a fegyverforgató kar hiánya okozott, már nem jutott el a tudatáig, és torz vigyorra fakadt, ahogy a penge utoljára járta át a testét, átszúrva a szívét és a bal oldali lapockát. 

* 

A félvér nyomtalan tűnt el. Soha többé nem látták sem a Városállamokban, sem Yllinorban. Beszélik, hogy egy őrült kalandozócsapat, akiket Éjszeműeknek neveztek, Syburrnál átverekedte magát a határvadászokon, és emlékezetes vérfürdőt rendezett a hegyvidék ork törzsei közt, majd beljebb nyomult a Sötét Birodalom szíve felé. A határvadászok túlélői állítják, vezetőjük egy elf volt, és éjfekete pengéje nyomán meghasadt a való világ szövedéke, de az inkvizítori nyomozás után megállapították, hogy sohasem léteztek az Éjszeműek. 
Csupán egy korosodó, Yllinort is megjárt Krad-pap, és fiatal tanítványa voltak jelen a halotti szertartáson, melyet egy évvel a sosem létezett emberek eltűnése után tartottak, valahol a Fekete Határ ködülte fenyveseiben.