Szajkó - Valóság

A hely Budapest -de akár más város is lehetne. Az emberek itt élik mindennapjaikat, dolgoznak, halnak meg. Ahogy ez mindenhol elő szokott fordulni. A nap minden reggel vörösbe öltözteti a sötét város utcáit, tereit, sugárútjait. A fokozódó fénnyel együtt az emberek is kimozdulnak otthonaikból, mint egy formátlan iszaptömeg elöntik a piszokkal és szeméttel borított utcákat, tereket, sugárutakat. 
A forgalom is megnövekszik ilyenkor, az autók, mint kis hangyák robognak végig a városon, maguk mögött hagyva nyomukat: az általuk kipufogott széndioxiddal pár más káros anyaggal egyetemben, amik beterítik az utcák, járdák felületét, vagy éppen az arra elhaladók tüdejébe behatolva okoznak nekik különösen kellemetlen érzést! 
Ahogy a lakók -a fénnyel együtt- egyre többen árasztják el a várost, kimozdulva ódon, vagy éppen modernségével hivalkodó házaikból, egyre jobban kiviláglik a hely színessége, érdekessége. Az egyik sarkon emberek rohannak át a tilos jelzést „ordító” lámpánál, mire majdnem elcsapja őket az éppen arra haladó jármű. S ezek az alakok még a vezetőre szórják szitkaikat, saját bűneikért; paradicsomi tett! 

A busz, amihez rohantak így is éppen elmegy az orruk előtt, ezért is Istent és Murphyt okolják! Nem, mint a hasonlóan futó, idős, hajléktalan férfi, aki százszor jobb bármelyik dölyfös pénzembernél! Ő békésen leáll, pihegő tüdejét figyeli, majd, amikor kifújta magát csöndben rágyújt az olcsó piaci cigarettájára. Az elhasznált tüdejéből végül is maró füst tör fel, a szervezet tiltakozása révén, de ő tovább szívja a nyugtató bagót. Újabb köhögés után végül az öreg emberi test megunja életét, hányattatott sorsát és kilöki magából a tiltakozó lelket. Az idős férfi ezután kiköpi a szájából a füstölgő cigarettacsikket, melynek végén egy kis vércsepp is megjelenik, és összeesik. A buszmegállóban várakozó tömeg pedig körbe állja, mint dögre éhező keselyűhad, és nézi a haláltusát. Az egyik gyorsan előkapja mobiltelefonját és hívja a mentőket, de az érkező buszra ő is felpattan, hasonlóan, mint a többi ember, aki megunta a műsort. És otthagyták haldokló embertársukat a földön fekve, egyedül, de a füstölgő cigaretta csikk tovább parázslik! 

A buszra felszállók közt az egyik egy idősebbik hölgy, akinek egy fiatalabb férfi kínál helyet, mint a stréber tanuló, csak azért, hogy az erkölcsi normáknak megfeleljen, és hogy ezzel is közelebb kerüljön saját üdvösségéhez, álszent módon! 
A következő megállóban egy pár csókolózik, groteszk szobrot alkotva, belefelejtkezve a „földöntúli” élvezetbe, hagyva elmenni a buszt, nem érdekelve többi embertársuk létezés, hiszen ők most különbek; szerelmesek, bolondok! 
A mellettük lévő kormos, koszos utca régi házai közt üde színfoltot nyújt az a kis zöld fa. De ez sem maradhat meg békéjében, hiszen pont arra halad egy uszkár, gazdájával, aki nem törődik azzal, hogy állata hol végzi el természetes dolgát. Sem a feltakarításával, ami ugyancsak problémát okoz a többi járókelőnek, megkeseríti életüket hiába szokták meg, hogy kutya ürülékek közt kell lavírozniuk. Most is a házi kedvenc a zöld fa mellett végzi el a dolgát, szentségtelenítve a képet! 

Az utca túloldalán, a járdaszegélyen pedig ott halad el egy fiatalember, péksüteményt majszolva, melyet a papírjával fog meg, nehogy piszkos legyen tőle a munkát nem sokat tapasztalt, sima keze. Az étel elfogyasztása után, körül se nézve, a papírt a földre hajintja, nem tesz meg két lépést a közelben lévő szemetesig, a lusta! 
Ahogy a Nap az ég csúcsán is jóval túl jutott az emberek ismételten hazafelé veszik az irányt. A város lakói mind megpróbálják bepaszírozni magukat a metró kocsikba, nem törődve a többiekkel, eltaposva a őket. Az utcai suhanc kölykök ennek ellenére elterpeszkednek az ülésen, hiszen ők voltak itt előbb, az övék! 
A lazacos konzervdobozra hasonlító metró kocsiból kiszálló emberek futólépésben indulnak a kijárat felé, ahol butának mímelve magukat nem állnak mind a jobb oldalra, hanem elosztva a helyet, kitöltik azt, a képmutatók! 
A mozgólépcsőn kiáramló tömeg végén egy ’vagány’ kissrác ballag, akire már vár, bajjóslóan az egyik nagyobb társa, aki egy köteg kétszázasért cserébe marihuánát nyújt át neki. Írt a sebére, mámort, hogy boldog legyen, szegény gyerek! 

A kissrác egy nevető bagázs mellett halad el, akik éppen társuk ügyetlenkedésén nevetnek, kibeszélik a másikat a háta mögött, és ismét a röhögésnek adják át magukat, amitől már lassan kezd fájni a gyomruk, mintegy jogos büntetés képen a tetteikért, a kibeszélőknek! 
A társasághoz odamegy egy helyes fiatal lány, aki pénzt kér, szegény rákos gyerekeknek, ahogy mondja. Ők megszánják a nőt, és pénzt adnak neki, amit ő rezzenéstelen arccal tesz zsebre a persely helyett, s ezután megy a következő kuncsaftjaihoz, a csaló bitang! 
Mikor rendőrrel találkozik, elővesz a viszonylag üres perselyből egy kis pénzt, hogy hadd kéregessen tovább, mire azok csak mosolyognak, bólogatnak, és zsebre rakják a pénzt, a többi közé, az álnokok! 

Az este ugyanúgy eljő, mint minden nap, és a Nap lenyugszik a dombok mögött, elfedve a sötéttel a város hibáit. Ez a formátlan iszaptömeg, mely amorf anyag módjára áramlik hirtelen megfogyatkozik, a város nagy része nyugovóra tér. De nem mind, hiszen most is egy tizenévesekből álló banda iszik és bagózik az utcán, nagy nevetve. A vadkapitalizmus áldozatai, akik közül az egyik ittasabb fiatal lelép a járdáról, pont akkor, amikor egy gyorsan haladó, hangosan rádiózó skinhead vágtat arra sportautójában. Az utcának a porát a fiú vére tisztítja meg, a fölötte elvágtató autó segedelmével, és társai, a körülötte lévő fiatalok is ijedt galambokként rebbenek szét, s csak a szirénák hangját viszi a szél… 

A hely Budapest -de akár más város is lehetne. Az emberek itt élik mindennapjaikat, dolgoznak, halnak meg. Ahogy ez mindenhol elő szokott fordulni. A nap minden reggel vörösbe öltözteti a sötét város utcáit, tereit, sugárútjait. A fokozódó fénnyel együtt az emberek is kimozdulnak otthonaikból, mint egy formátlan iszaptömeg elöntik a piszokkal és szeméttel borított utcákat, tereket, sugárutakat. 

EZ A VALÓSÁG.