Szajkó - Az Élet

A bárd elgondolkodott. Miért kapott ő olyan nevet, hogy Jackdaw? Ez még eszébe sem jutott. Sok embert elkápráztatott már nagyon jó előadásmódjával. A társaság tagjai is tisztelték és élvezték történeteit, hiszen teljesen beleélte magát, elmerengett a saját történetén. Most is ezt tette. A lovag már jól ismerte, jobban mint bárki, még nálam is jobban. Ők gyermekkoruk óta ismerték egymást, együtt születtek Yllinorban, és együtt rabolták el őket a krániak, együtt szöktek meg és szabadították ki apjukat, de ez egy hosszú történet, és elbeszélésére máshol kerül majd sor… 

Hirtelen felrebbent a bárd. Ő is tudta magáról, hogy néha elkalandozik. A boszorkánymester ezért utálta. Mondjuk ő is szívesen hallgatta történeteit, de nem szerette a dalnokokat. Gyengének tartotta őket, és nem értette mágiájukat, ezért minden ilyen személyt irtott, ha tudott. Ez egy egészen más helyzet volt. Nagyon utálta még, ha valakitől függenie kellett, de már megint nem tudott mit tenni. Az „elmeturkáló”- ahogy magában nevezte- a kezében tartotta. A hatalma nem volt pusztító, ezért „süllyedt le” ilyen szintre. Az énekes egy kevés információért is vállalta a dolgot a lovaggal együtt, de ő nem akart részt venni ilyen akciókban. Nem azért tanult és harcolt ennyi évig, hogy éppen amikor Toroni-Hatalmasnak választották akkor jöjjön közbe valami. És pont egy ilyen alantas tudomány, mint az elmetrükk, bah! Mindig is tisztelte a pszit, de ilyen alantas dolgokra nem ügyelt mint az „agymanipuláció”. Hogy, hogy utálta ezeket, és, hogy irtotta! Védelme is volt ellene, de úgy látszik túl gyenge. Még folytatta volna gondolatait, de hirtelen a bárd lova elkezdett jelezni. 

Ismerte ezt a jelet, már sokszor mentette meg az életüket. Körülbelül azt jelentette: veszély! De most ezután hirtelen megbokrosodott mind a négy ló (még a dalnoké is!) és ledobták magukról gazdájukat. Ebben a pillanatban egy pillanatra megszakadt az agykontroll, ez éppen elég volt a boszorkánymesternek arra, hogy megidézzen egy varázslatot, de nem „agytröszt” barátunkra küldte. Ez először még engem is meglepett, de utána láttam, hogy miért. Az ellenfélnek pont a nyaka felső részét találta el. Annak még kiáltania sem folt ideje, a hangszálai elrohadtak, a feje levált a testéről, és a maradék testrészei is elrohadtak. Csak két arca maradt meg az ellenfélnek. 

A lovag nem bírta tovább: elhányta magát. A sisakrostélyon keresztül nem fért ki minden és végigfolyt mellén. Ez már nem zavarta. A bárdra pillantva észrevette, hogy elmúlt a régi merengő mivolta és előtűnt a szokásos aura körülötte, így úgy nézett ki, mint egy félisten. Mind a négyen hasra vágták magukat, majd körbenéztek. Amint körbe figyeltek még a sokat látott boszorkánymester is tátott szájjal bámult erre a panorámára. A falu hatalmas volt, kövek vették körül és mindegyik mögött legalább egy kétarcú. Középen egy óriási torony, annak a tetején egy kék kristály, amit már onnan is jól ki lehetett venni, és mellette egy hatalmas humanoid aki hirtelen felemelte kezeit. A kristály fényt kezdett el sugározni és megszólalt a dobszó, amit egy rég elfeledett állat páncélján vertek. A roham megindult. 

A lovag emlékeztette magát, hogy a régi harcokra kell gondolnia. Nem volt jó kardforgató, egyszerűen erős volt. Egy vasajtót is simán ki tudott volna tépni tövestül, vagy egy dühödt bikát megállítani. Akár kettőt is. Okos sem volt, megszokta már, hogy a bárd gondolkodik helyette. Ő tanácsolta neki azt is, hogy gondoljon a régi csatákra. Ez jót tett neki, hiszen nagyon bátortalan volt. Egy dolgot tudott csak megtanulni: a kétkezes pallost egy kézzel kezelni. Ez egy kicsit csökkentette a félelmét, meg a két mithrill páncél illetve sisak. A pajzs is jó barátja volt, habár sajnos nem tudta kezelni, csak el tudta lökni magától az ellenfeleket vele. Most vette csak észre, hogy három társa már elindult. 

A nyílvesszők csak úgy hasították a levegőt, de egyik sem talált. Újratölteni már nem volt idő, mert nem volt mivel. A tűz leégette többek között az íjászok kezét is, és a boszorkánymester még nem mutatott semmit. 

A bárd gyorsan felmérte, hogy körülbelül 2000-en lehetnek az ellenfelek. Ez nem okozott neki nagy gondot, hiszen nagyon intelligens volt. Hirtelen kiáltás szelte át a levegőt, és ez szokatlanul ő volt. Nem szokta meg még a lovag sem, hogy ő beszél. Általában énekelt, vagy telepátiával közölte gondolatait. De most mégis megtette, és úgy hangzott mint valami mágikus csapás: 
- Meghaltok! Trangfilhi!- majd mintha ez tényleg a halált hordozta volna magában 15 ellenfél a fejében nyílvesszővel, másik 20 kettészakadva dőlt el majd ragadta el a tömeg. Telekinézissel újra töltött majd berohant a tömeg közepébe. 

A lovag benne volt a tömegben, amerre járt ott halottak maradtak. A kétarcúak is jól harcoltak csak nem bírt a pengéjük a mithrillel. A lovag csak most vette észre, hogy felső páncélja darabokban van. Hozzávágta az egyik ellenségéhez, majd a bárdot kezdte keresni a tekintetével. Mindig úgy gondolta, hogy neki kell vigyáznia drága testvérére, pedig igazából nem kellett. Valaki egy óriási buzogánnyal hátba vágta, mire ő egy malomkörző mozdulatot tett majd elhajította az egyik ellenfele pajzsát, mint egy diszkoszt, ezzel ösvényt hasítva ellenségei közt. Tőle féltek a legjobban Orwella teremtményei, pedig nem ő volt a legveszélyesebb. 

A dombról nézve, ahol a boszorkánymester és az agymágus állt ez a tömeg végeláthatatlanul hosszúnak tetszett. Csak a bárd aurája, a villámok, és a villámokon megcsillanó mithrill páncél látszott, illetve a kristály és az alak. A többiből áradt a sötétség és a káosz. A boszorkánymester villámokat eregetett. Néha az ellenség közelebb jött, akkor pár tőr állt bele a hasukba vagy kiloccsant az agyvelejük. Az agymágus nem zavartatta magát, csak néha pusztított el pár agyat, ahogy az előbbiekbe leírtam. Hirtelen egy újabb csapat jött, de az már orkokból állt. A mágus megunta. Hirtelen felrepült és a kb. 5000 főből álló csoportnak a feje felrobbant. A boszorkánymester elképedt. Nem gondolta volna, hogy ilyen erős ez a nyamvadt kis elf. Leszállás közben a mágus leteperte a toronit majd egy villanásra és ordítozásra lettek figyelmesek. 

Az egész ellenséges horda megvakult. A bárd, mint fénymágus értette a dolgát. A megvakítás előtt azonban még egy illúzió századot varázsolt az ellenség közé így azok azt hitték mindenkiről - még egymásról is-, hogy ellenség. A bárd még a nagy mészárlás előtt kimenekült. Az ellenfelek megölték egymást, de ebben segített a boszorkánymester teremtménye, ami óriási villámokat eregetett a tömegbe. 

Hirtelen a lény leemelte a kristályt és megtestesült. Egy hatalmas sárkány volt. Megtestesülése közben azonban más lényeket is felélesztett. Két villás-farkú szörny állt előttük és egy nagy humanoid varázsló, aki egy pillanat alatt végzett a boszorkánymester legerősebb teremtményével. 

A boszorkánymester tudta, hogy nincs esélyük. Ha nincs valami aduja még az agymágusnak, elveszett. Ő azért elkezdett varázsolni. A manaháló megelevenedett előttem. Meglepődtem. Azután egy meteor csapódott be és a sárkány halott volt. A boszorkánymester már nem örülhetett ennek, darabokban… 

Az agymágus elkezdett harcolni a varázslóval. Erre a pillanatra várt, ezért tanult ennyit, hogy bosszút állhasson családja gyilkosán. Megtámadta egy agyromboló támadással, de a varázsló visszaverte és utána egy pillanattal az agymágus jéggé fagyott, teste darabokra tört. 

Ekkor szólalt meg a lant. A varázsló nem értette, hogy mi van ezért körbe nézett. Hirtelen észrevette a bárdot, de akkor már késő volt, ő és a két szörny mentálteste szertefoszlott, és sose talált el Orwellához. 

A bárd és a lovag elkezdett sétálni. A dalnok elmerengett, hogy mennyire szolgált ez a harc engem. 
Teremtés biztonságosabb lett a világ. 
Pusztítás a megölt lények. 
Sors mindenben a sors döntött. 
Ekkor meglepődött. Nem hallotta a lovag lépteit. Abba hagyta a merengést, a lovag ijedt arcára pillantott, majd holtan rogyott össze. Ezután a lovag is meghalt, és a sötét elf két trófeával tért haza. 
Ez a nagybetűs ÉLET. 

Kyel: Teremtés, Pusztítás, Sors istene