Szabados Ernő - Egy üveg szilvalekvár

Láttál már goblint? Vartyi, fajtájának illusztris példánya, e nembe tartozott. Szürke, szőrös kis arc, nagy, szemekkel, kócos zöld hajjal. Szemei akár egy macskáé, sárgák és tágak a gyér fényben, mégis volt bennük valami emberi ravaszság és kíváncsiság. Inge leginkább zöld volt, de eredeti szinét még találgatni sem érdemes. A többi ruhadarabot láthatóan felesleges luxusnak tartotta. 

Szobája nagyjából kör alakú volt, meglehetősen elhanyagolt és koszos. Inkább illett rá az odú szó - fénykorában csatornaépítő munkások használhatták szertárnak. A falait egykor borító deszkaburkolat lerohadt, az egyik oldalon teljesen hiányzott, a nyílást kifakult kockás pokróc takarta el. Középen két jókora befőttesüveg gyűjtötte a mennyezetről lassan csöpögő vizet. Vartyi éppen a lábát áztatta bennük. Ülőkéje gyanánt zöldült veretű láda szolgált. A padlóra valami ragacs ömlött, de a sötétben csak a foltot lehetett kivenni, a színét nem. Ablak helyett a csatornarács szolgált, azon át csöpögött a víz, és némi világosság is beszűrődött. Odakint éjszaka lehetett, az üvegek vízében holdfény csillant. Harang kondult, felülről léptek zaja hallatszott. A goblin felnézett, látta a kései járókelő árnyékát átsuhanni a víztükörben. Ajtónyikorgás hallatszott, suttogás, aztán az ajtó becsapódott, és ismét csend lett. A levegőben enyhe kénkőszag terjengett. 
- Még egy látogató - gondolta Vartyi - mindig csak jönnek, sose mennek. Furcsa. 

A sötétben patkányok motoztak. A goblin füttyentett halkan egyet, mire kis szürke alak bújt be a faburkolat résén és a ládához surrant. 
- Szia Bundi - mondta neki a goblin, és a patkány visszacincogott vékonyka hangján. 
- Hoztál nekem valamit? - kérdezte - Bundi felegyenesedett, és megcsóválta a fejét. 
- Éhes vagyok. Azt akarod, hogy téged egyelek meg? - és játékosan megnyalta a szája szélét, mire a patkány ijedten ugrott hátra. 
- Csak vicceltem, Bundi, csak vicceltem... villantotta ki hegyes fogait - hol találnék hozzád hasonló remek társaságot? Különben is túl girhes vagy. 
A patkány bizalmatlanul leült, és mosdani kezdett, közben Vartyi lekászálódott a ládáról és kis darabka penészes kenyeret vett elő. Harapott belőle, de néhány morzsát az állatkának is odaszórt, amit az mohón befalt. 
- Gyere, keressünk valami kiadósabbat- azzal lecsukta a ládatetőt, zsebre rakta a patkányt, és fürgén kimászott a lyukon át. 
Odakint szinte teljes volt a sötétség. Még a goblin kifinomult látásával is csak sejteni lehetett a folyosó körvonalait. A folyosó kevesebb, mint húsz láb hosszú volt, egyik végén sziklafalhoz támaszkodott, a másikat, ki tudja miért, téglával falazták el. Pókhálók lógtak a dohos levegőben mozdulatlanul, hideg és évszázados csönd uralkodott. A falak mellett boroshordók terpeszkedtek súlyosan. 

A goblin bebújt az egyik jókora hordóba - a vén dongák figyelmeztetően meg-megreccsentek alatta. Tapogatózva kinyúlt, keze beleakadt a hordó falán függő rozsdás karikába. A karika egy csapóajtóhoz tartozott - ez volt a külső világ kapuja, ami a másik pincerészbe vezetett át. A goblin erőlködve kinyitotta - a pántok nem nyikorogtak, mióta megkente őket némi lopott szalonnával. Kibújt. A másik oldalon, a pincében valamivel világosabb volt, az ajtó repedésein halvány fény szüremlett le a konyhából. Az ajtó az utolsó hordóból nyílt, hősünk innen fürkészte a sötétséget. 
- Gyerünk, kispofám, nézz körül, tiszta-e a levegő! - biztatta Bundit, mire a patkány szimatolva kisurrant az ajtó egyik repedésén. Ő közben egy másik résen átkukucskált ki, és várt, várt. Hosszú percek teltek el - nem tudta, mennyi - de a patkány nem jött vissza. A goblin óvatosan nyitotta ki az ajtót, és felfelé settenkedett. Meredek lépcsőfokok vezettek fel a konyhába. Kidugta az orrát a legfelső lépcsőfok mögül, de sehol sem látta a kis jószágot. Beljebb merészkedett a konyhába. A konyhaasztalon feldőlt, kialudt gyertyát látott, rajta a patkány fogainak nyomaival. Bundi imádta a faggyút. A kredenc mellett felborult vödör, egy elgurult alma és néhány száraz gally hevert. 
- Bundi, te vagy a legostobább patkány, akit valaha is láttam - zsörtölődött. Válaszul a vödör zörögve odébbmászott. A goblin felemelte. Bundi - természetesen ő volt a vödör foglya - berohant az asztal alá, és sértődötten nyalogatni kezdte a mancsát. 
A goblin gyomra figyelmeztetően kordult egyet. Kinyitotta a kamraajtót, és besurrant, hogy keressen valamit, amivel csillapíthatja kínzó éhségét. 

A polcok tartalma az utóbbi napokban jócskán megfogyatkozott. Vartyi nem evett túl sokat egyszerre, de sejtette, hogy a ház lakóinak előbb-utóbb feltűnik a készletek hirtelen megcsappanása. A vödörcsapda elhelyezése határozottan erre mutatott - a legutóbb is neki kellett kiszabadítania a patkányt - de a jelek szerint nem sejtették, milyen ellenféllel állnak szemben. 
Éppen leemelt egy lekváros üveget a polcról, amikor meghallotta az ajtónyikorgást. Épp csak annyi ideje maradt, hogy villámgyorsan beugorjon az egyik polc mögé. Kövér ifjonc dugta be a fejét. Gyertyát tartott a kezében. Amikor meglátta a földön heverő üveget, felemelte a gyertyát, és kancsal tekintetével áthatóan fürkészte a kamrát. 
- Furcsa - mondta, és beljebb lépett. Nem is tudtam, hogy a patkányok szeretik a szilvalekvárt. Se azt, hogy volna kezük, hogy levegyék a polcról! 
A goblin még a lélegzetét is visszafojtotta. Ajjaj - gondolta - Fuccs a lekvárnak. 
- Tudom, hogy ott vagy - nyekeregte, leginkább a kamrabeli homálynak, de alig titkolt rosszindulattal a hangjában. Gyere elő! Utálom a konkurenciát. Nem dézsmálhatjuk ketten a mester kamráját. Rövid hatásszünetet tartott. 
- Jobb ha előjössz, mielőtt szétégetlek egy varázslövedékkel! - próbálkozott. 
Vartyi legszívesebben láthatatlanná változott volna, de ez a trükk sajnos nem tartozott a repertoárjába. 
- Miroul! - csattant fel egy vaskos hang az ifjonc háta mögött. Végre megvagy! 
- Mester? A kancsal hangjából minden vérszomjnak nyoma veszett. Mester, megtaláltam a fosztogatót! Itt van a kamrában! - rikácsolta kétségbeesetten. 
- Hát persze, hogy itt van! Azt akarod, hogy gilisztává változtassalak? Azonnal tedd vissza a lekvárt, és gyere segíteni! Minden perc késedelem végzetes lehet! A varázslótanonc sietve engedelmeskedett, és behúzta maga mögött az ajtót. 

Bundi elégedetten horkolt egy könyvkupac tetején. Minden eddiginél ízletesebb gyertyákat talált az emeleten. Egyenesen a földön hevertek. De borzasztó zsírosak voltak, úgyhogy csak egyet falt fel. Arra a véres hurkára emlékeztetett, amit egyszer a hentesüzlet hátsó udvarán evett. 

Magnamus összedörzsölte a kezét, és munkához látott. Végre elérkezett az idő, és ez az ostoba kis híján meghiúsította a nagy tervet! Ő is megkapja majd a jutalmát, ha nem lesz rá többé szükség. 
Már tucatnyi démont feláldozott, hogy megidézzen egy zsenge szüzecskét, de valami mindig csődöt mondott. De most... most végre sikerülni fog! 
A puszta gondolattól is összefutott a szájában a nyál. 

Vartyi fellélegzett. Hóna alá csapta az üveget, kilesett, hogy megbizonyosodjon róla, nem fenyeget-e további veszély, aztán a pincelejárat felé vette az irányt. Már majdnem bemászott a hordóba, amikor eszébe jutott Bundi. Halkan füttyögni kezdett, de a patkány nem jelentkezett. 
- Mi van, ha elkapták? - tépelődött. Talán még nem késő... nem, nem hagyhatom cserben - mármint a lekvárt - döntött, és tovább folytatta útját a csatornaszertár felé. 

Az emeletről furcsa zajok hallatszottak. Magnamus a szoba közepén állt, és egyre hangosabban kántált. Miroul megbűvölten figyelte a szertartást. A tizenegy gyertya lángot vetett, ragyogó fényük elárasztotta a helyiséget. A levegőben tömjén és ambrózia illata szállt. Valahonnan fanyar kénbűz keveredett hozzá. 
- Csak tizenegy gyertya van, Mester! - akarta kiáltani, de jobbnak látta meg se moccanni, amikor közvetlenül maga mellett, egy könyvkupacon megpillantotta az orrlyukából kékes füstöt eregetve szendergő hatalmas, tüskés patkányt. 

A szertartás kiteljesedett. Magnamus felemelte a kezét. Fehér haja lobogott a mágikus viharban, a levegőben kék energiarács fénylett fel, és... 

Vartyin valami hatalmas, felemelő érzés lett úrrá. 
Szeretik! Szeretik és ő viszont szeret! Hát nincs hiába az élet! Kilépett a ragyogó fénykörből, óvatosan a földre helyezte a lekváros üveget, és átölelte a szeretett lény lábait. 
Nem értette, hogy a drága, ősz hajú alak miért rogy mégis térdre, és zokog, zokog keservesen...