Syttha - Álmok

Ezüst virágok. Ezüst virágok nyílnak ott. Soha nem láttam, soha nem mertem odamenni, de az utazók mesélik, hogy ha feljön a nyári hold, a kis erdei tisztáson ezernyi szirmon ragyog fel a fénye. 
Fehéren és vörösön. Hiszen nem csak ezüstszín virágok nőnek ott, hanem vérszínűek is. Különös hely lehet - bár már akkor annak tűnt; soha nem fogom elfelejteni azt a hideg borzongást, ami végigfutott a gerincemen, amikor először jártam ott. Igaz, nem vagyok próféta - hiszem, hogy a jövőbelátás képességének szikrája sem szorult belém - a hely vad szépsége megijesztett. 
Azonban tévedtem. Akkor nem történt semmi. A virágok is csak később nyíltak ki. Szívettépően szépek a holdfénynél, aminél oly kevesen látják őket, mert a szépségük álmokat hoz, nehezen felejthetőeket. 
Én tudom. Ébren látom őket. 

Én aranyat álmodom és vért. Te csak fekete ürességet. Elmondjam neked? Hiba volna, a végzetes fajtából. Ráadásul meg sem értenéd. Most sem értesz semmit, látom rajtad - mindig megfeszül az álladon az az izom, ha dühöngeni készülsz? Látom, igyekszel visszafogni magadat, nem akarod kimutatni a valódi énedet. Példás igyekezet, de nem fog sokáig kitartani. 

- Szóval te volnál az a nyavalyás korcs! 

Az? Korcs? Mennyivel érzed magad különbnek az izzadságszagú bőr egyenruhádban, a többnapos borostával az arcodon? 

- Öt hónapja várom ezt a pillanatot. Tudhattad volna, hogy előlem nem lehet elrejtőzni, és nézzenek csak oda. A legjobb barátaid suttogták a fülembe, hol húztad meg magadat. 

Barátok. Azokból mára már egy sem maradt - és akárhogy is, nem lett volna könnyű hófehér hajjal, és bíborszín szemekkel elrejtőzni, már ha megpróbáltam volna, úgy igazán. De te is tudod, hogy csak tessék - lássék töröltem el a nyomokat - vagy neked nem tűnt fel? Öt hónap igazán nagy idő, akár át is kelhettem volna a hegyeken, vagy meghúzhattam volna magam valamelyik hegyi faluban. Nem mertek volna elküldeni, és elárulni sem. Tudod, ott fenn félnek tőlem. Azt hiszik, hogy parancsolok a szélnek, a betegségeknek, meg még ki tudja, minek. Ott soha nem találtál volna rám. 
De én itt maradtam - ebben a szürke, esőmosta, vigasztalan városban, a düledező falak között, ahol az emberek úgy osonnak az utcákon, mint a megvert kutyák. Elbizakodottság? Meglehet. 
Látom, most elégedett vagy magaddal. Elérted, amire vágytál? Akkor meg mit akarsz tőlem? Itt te vagy az úr, ebben a szűk szobában, ahol a kövek lehelete hidegebb az északi szélnél. Mégis, fel-alá járkálsz, mintha csapdába estél volna. Nevetséges, még ha nem is veszed észre. Megmondjam, mit gondolok felőled? Inkább elmosolyodok. 

- Jól szórakozol? Tanítsátok jómodorra! 

Ez fájt. A mellettem feszítő zsoldos olyan gyorsan mozdult, hogy időm se volt felkészülni, és a jéghideg kövezet legalább olyan kemény, mint az ökle - zúgó fejjel tápászkodnék fel, de a gerincembe fájdalmas tűz robban, és megfeszülök a kíntól. 

- Elég - hallom valahonnan fentről, és ugyanazok a kezek, amik ide küldtek, megragadnak, és visszalöknek a durván ácsolt székre. Hát eddig tartott a türelmed - de becsukom a számat, és várok. 

- Nyilván sejted, hogy ki vagyok. 

Hidd el, tudom, talán még jobban is, mint te magad. Bár azt hiszem, nem örülnél neki, ha elmondanám. Nem is gondolnád, milyen régről ismerlek. Hogy emlékszem rád. Arra, hogy ki voltál, és arra, hogy mit tettél. 

Láttam a szürke, végtelenbe vesző folyosókat, amiket várnak vagy otthonnak neveztetek; bár inkább volt patkánylyuk; a járatok a föld alatt futottak, mélyen, kanyargósan; és abba a kevés föld feletti terembe is csak ritkán lopakodhatott be a sápadt fény. Hidegre emlékszem. Dohszagra, és a csontokból eredő félelemre. 
És láttam a bíborszemű bestiát is, akit anyának szólítottatok, éreztem hófehér kezének hűvös érintését, tudtam, hogy a léptei hangtalanok és fürgék, hogy ő az, aki mindenről tud, aki mindent hall. Igen, ő volt Anya, ravasz, keménykezű, és néha gyengéd, de sohasem ok nélkül kegyetlen. 

Nem úgy, mint te. Ha csak rád nézek, már tudom; anyádtól betegesen csillogó vörös nyúlszemeidet örökölted csupán, meg a kegyetlenségedet. Vagy az már a sajátod? Anyád keresztüllátott rajtad, előbb vagy utóbb, ebben teljesen biztos vagyok. És aztán? Egyezséget akart kötni veled? Bízott a hatalmában? Vagy csak várt és figyelt, hogy megfelelő időpontot találjon az eltávolításodra? Akárhogy is történt, ennek a fejezetnek csak a végét ismerem. Az pedig a dögvészes patkánylyuk egyik elhagyatott járatában van, jó mélyen, elrejtve minden szem elől, egy sziklába vájt kis üreg, hatujjnyi vastag kőlappal eltorlaszolva. Arra vésték anyád nevének rúnáit. Méltó síremlék egy magadfajtától. 
Hogy honnan tudom mindezt? Soha nem jártam Sziklavégen, ahogy az otthonodat nevezted. Az álmok mutatták meg nekem. 
Igen, nyilván meglepődnél, ha mindezt elmondanám neked. De nem fogom. 

- Ismered ezt? 

Nem kell felnéznem, hogy tudjam, diadalmasan vigyorogsz. De inkább a kezedet figyelem, amit elém tartasz, a durva ujjaidat, és rajtuk a gyűrűket. Kígyó tekereg az egyiken. Igen, ismerem őket. 
Hiszen láttam a pecsétgyűrűt. Ő a nyakában hordta, vékony szíjra fűzve, sohasem húzta az ujjára. Emlékszem a mintára is. Kígyó és farkas, egymással szembenézve. 
- A kígyó az elsőszülötté - magyarázta Roqadon. - A farkas pedig a másodszülötté. A kígyó a tudást és a ravaszságot jelenti, ami mindig előreviszi a családot. A farkas az erőt. - Féloldalasan elmosolyodott. - Nagy erejű jelképek, legalábbis így mondták mindig. A mi nemzedékünkre azonban, úgy tűnik, nem igaz. 
Tűnődve néztem a vésetet. 
- Mi jutott a fiatalabbaknak? 
- Az öcsém - az egykorvolt öcsém gyűrűjén más volt. De ez már nem számít 
- Mi történt? 
- Ő már nem a testvérem - zárta le a beszélgetést. 
Sokat gondolkodtam azokon a szavakon. De úgy tűnt, tényleg nem számít. A napok pedig egyre rövidültek. Közeledett a tél, az álmok ideje. 

- Ismered, hogyne ismernéd, nyavalyás torzszülött. Nem felelsz? Magyarázzátok el neki, hogy nem vagyok vele elégedett! 

Számítottam rá ezúttal, de ugyanúgy fáj, és a kő sem lett lágyabb. Most már meg se próbálok felállni, csak összeszorítom a fogamat, és hallgatok, mert még mindig maradt bennem valamiféle ostoba büszkeség, mert tudom, hogy élveznéd, ha megbizonyosodhatnál róla, hogy tényleg fáj, és mert már jobban gyűlöllek annál, mint amennyire tartok tőled. 
- Elég. Lássuk, milyen gyors a felfogásod. Vagy nem csak a tested, hanem a gondolataid is torzak? 

Torzszülött. Magad sem gondoltad, de igen, annak tartottak, abban a kis faluban, ahol születtem, ezzel a hófehér hajjal, bíbor szemekkel és csontsápadt bőrrel. A falusiak a szellemek átkának tekintik az ilyen gyereket, és megteszik, amit hitük szerint ilyenkor kell. Gyorsan és fájdalommentesen. 
Szerintem azonban az adath teszi, ami gyomként burjánzik a házak körül. Ráadásul ez a megélhetés egyetlen forrása, és az egyetlen kiút a nyomorból, még ha egy-egy éjszakánál tovább nem is tart. És csak a déli vidékeken nő. 

Torzszülött. Szégyellni és rejtegetni való, ha már idejében nem szabadultak meg tőle, csúf emlék, a felsőbb hatalmak rosszallása. Tizenhat éven keresztül nem tettem ki a lábamat abból a kis kunyhóból, és így telt volna még el ki tudja hány év, ha nem látom meg a testvéredet. Adathért jött, amiből a Záporkönnyet készítik, amitől mindenki istennek érezheti magát, ha úgy hozza rossz sorsa. Rá alapul a családod gazdagsága - nagy rá a kereslet, hogy porként vagy főzetként - nem számít, csak elragadjon ebből a valóságból. Akkor kilestem az ajtón, és éreztem, ő lesz az, aki el fog vinni innen, oda, ahol nem kell látnom apám rosszalló, anyám szánakozó tekintetét, ahol nem aggodalommal vagy rettegéssel néznek rám. 
Végiglovagolt az utcán, bár nem nézett felém, én mégis tudtam. Éreztem. 
Vele álmodtam azon az éjszakán, aztán a következőn, és az utána következőkön is. Gyönyörű álmok voltak, minden aranyszínben játszott, és miután felébredtem, mindig látni véltem az arany csillogást a szemem sarkából. 
Alig két hét telt el, mikor visszatért. Ott állt, düledező viskónk ajtajában, és engem nézett. 
- Álmodtam rólad - suttogta. 
Úgy lovagoltunk ki a faluból, hogy egyszer sem tekintettem vissza. 

- Soha nem fogom megérteni, miért kellettél annak az elkényeztetett ficsúrnak. 

Azt hiszed? Ha igazán érteni akarnád, megmutatnám, de nem, nem úgy, mint neki. Roqadon különleges volt, tudod, és amikor már úgy jártam az álmok között, mint ebben a világban, magammal vittem őt is. Nem volt ostoba, azonnal megértette, mi történt, de soha nem hibáztatott. Talán nem volt ellenére, hogy a déli erdők lakói boszorkánynak néztek, és nyomban felére engedték az adath árát. Igaz, én szeretném azt hinni, hogy más érzések is vezérelték. 
Éjszakánként kézen fogva jártunk be az álmokat - azokat, amiket én építettem, és azokat is, amiket ő hozott magával. Tudod, csúf rémekkel is találkoztam ott. 
De egyik sem volt olyan gyomorforgató, mint te. 

- Azt hiszed, elérsz valamit a hallgatásoddal? El kell, hogy keserítselek, innen csak egy úton kerülhetsz ki. Ha válaszolsz végre. 

Ugyan, mire válaszolnék? Hiszen nem kérdeztél még semmit, amire érdemes lenne. 

- Ha abban reménykedsz, hogy Roqadon érted jön, és kiszabadít, felejtsd el. Rég halott a nyavalyás. 

Halott. Tudom, hogyne tudnám - ott voltam, de nem tettem semmit, talán nem is tehettem - a nyílvessző túl gyorsan jött, és mire odanéztem már lezuhant a lováról, és hiába ugrottam le a nyeregből, addigra már halott volt. A testőrök szétrajzottak, a merénylőt keresték, de persze nem találták meg - én pedig ott maradtam, a mozdulatlan testtel, túl kábán ahhoz, hogy bármit is tegyek. Négy év, villant az eszembe hirtelen. És most nem maradt semmi. 
Aztán, mikor már képes voltam rá, lezártam a szemét, és feltettem a lovamra. A visszatérő testőröknek megparancsoltam, hogy várjanak - valamiért engedelmeskedtek nekem, bár biztos voltam benne, hogy talán órák se kellenek hozzá, és rájönnek, hogy már nem tehetem, már nem vagyok több náluk - aztán elindultam, fel a hegyekbe, arra a tisztásra, a fekete szirtek árnyékában. Miért oda? Így tűnt helyénvalónak. 
Ott temettem el, és nem fogom soha bevallani, de sírtam, miközben magam sem tudtam, mit siratok - társamat, magamat, vagy az eljövendő napokat? Mikor fölé hajoltam, akkor vettem észre a nyílvesszőbe karcolt jelet - nem volt mestermunka, de felismertem, hisz annyiszor láttam már annak előtte. A kígyó, a farkas, és felettük egy madár. Sas? Sólyom? Akkor már inkább dögkeselyű. 

Miért tetted? Örökségért? Vagyonért? Hatalomért? Vagy csak ujjgyakorlat volt az idősebbik bátyádhoz? Ő sem érte meg a következő holdtöltét, ha jól emlékszem, és te maradtál a családi vagyon egyetlen örököse - pár birtok, kisebb zsoldossereg és valami vámszedési jog az egyik úton. 
Na meg a Záporkönny előállításának titka. Az többet ér bárminél. 
Így képzelted el? Milyen egyszerű - és milyen hatékony. Viszont nem gondolkodtál, mikor elküldted a gyilkosaidat. Talán azt hitted, utána minden az öledbe fog hullani. 
Mondd, mikor jöttél rá, hogy hiba csúszott a számításaidba? Amikor nem találtad a feljegyzéseket? Vagy amikor vészesen fogyatkozni kezdtek a Záporkönny-készletek, és senki nem emlékezett rá, hogyan lehet pótolni? Túl gyorsan végeztél a bátyáddal, és elfelejtetted kiszedni belőle, igaz? Roqadon nem tudta, ő csak az adathot szerezte be, az alapanyagot. Rám hiába nézel ilyen fenyegetően. Nem ismerem én sem a titkot. Tudok viszont egy másikat. 

- Nem kérdezem meg többször. Hol van a gyűrű? 

Ó, a gyűrű. Hol lenne? Együtt nyugszanak abban a sírban, ott, a hegyek között, ezüst és vérszín virágok alatt. Talán azt hitted, megtartom? De minek is az neked? Hiszen már kettő van az ujjaidon. Vagy nem a kígyó és a farkas kell neked, hanem a hatalmuk? 
Emlékszem, még ő mesélt róla. Hogy a Záporkönny családi örökség. Hogy mindig csak egyvalaki ismeri az előállításának módját, ami csak a kígyós gyűrűvel szállhat át. Törékeny hatalom, nem vitás, de valaki belezárta a gyűrűkbe is, réges-régen. Így aztán nem vész el a tudás - annak, aki tudja a módját, bármikor elárulják a gyűrűk. 
Együtt. 
Sajnálom. Túl gyorsan végeztél a kígyóval. 

- Makacskodsz? Hamarosan könyörögni fogsz, hogy elmondhasd, amit akarok, térden csúszol előttem, és boldog leszel, ha megcsókolhatod a csizmámat. Vigyétek! A legalsó cellába! 

Hát mégsem mersz végezni velem. Győzött a kapzsiságod az ész felett - nem először, de talán utoljára. Vagy az ostobaságod? Azt hiszed, az a nyomorult föld alatti lyuk, ahová bezársz, büntetés nekem? Elég, ha csak lehunyom a szememet, és máris az álmok birodalmában járok. Meg fognak védeni. 
Elég lesz nekem egy éjszaka. Holnap már te fogsz könyörögni nekem, és - hogy is mondtad? A csizmámat csókolgatni? Meglátod. 
Addig is, viszek egy kis színt az álmaidba. de nem aranyat, azt nem érdemled meg. Inkább egy kis vért. 
A tiédet.