Syrith-ungmaiel - Dicsőséges szeretet, quo vadis?

Nos, ez a gondolat ma ötlött fel bennem, a metrón. De erről majd később. Nem vagyok valami nagy szónok, de azért megpróbálom leírni mire is gondolok. 
Nos, egy parkban írom ezt. Hogy miért? Mert csak itt tudok rendesen gondolkozni, ugyanis a hűtő mormogása, a számítógép zümmögése és a tv ordibálása eléggé elvonja a figyelmemet a tiszta gondolkodásról. 

Szóval, kezdjünk bele, íme a metrós történet: egy bácsi/néni (?)(mindegy, nem ez a fontos) megfogta a könyvemet, gondolom azt nézte, miért olyan fehér, és miért nincsenek rajta betűk, ill. cím (be volt kötve). Én meg legelőször megijedtem, hogy mit akar tőlem. Ez a belém nevelt elidegenedés volt, mert később már szégyelltem magam miatta. 
Tehát, ez az, amiért írásom hivatott volt: 
Ezek után eszembe jutott, hogy végül is milyen fura, hogy te csak egyetlenegy vagy a sok fapofájú, bunkó ember közt, akik nap, mint nap tolakodnak, lökdösődnek, a lábadra tipornak. Az udvariasság, az nagy kincs manapság. Mert az emberek nem tisztelik egymást. És hogy szeressék? Az kizárt. Elég nagy szó már az is, ha van olyan ember, akit legalább annyira szeretünk, mint önnön magukat. 

Az ősemberek még egytől-egyig ismerték kis csapatuk tagjait, és őszintén szerették egymást. Azt hiszem, az akkori, kb. 100 embert befogadó szeretetnagyság azóta sem nőtt. Pedig az emberek igencsak elszaporodtak. Tehát azt a száz embert, akit életed során közelebbről megismersz, és netalántán szereted is, barátodnak tekinted; például ha kér tőled valamit, nem csodálkozol rajta, szívesen segítesz neki, és ha megszólít, barátságos társalgásba kezdesz vele. De ha egy idegen kér tőled valamit, azt már furcsának tekinted. És mit gondolsz, mit tennél, ha egy idegen odajönne hozzád, és elkezdene veled beszélgetni? Valószínűleg kerekre tágulnának a szemeid. 

Én például szoktam úgy menni az utcán, hogy mosolygok, mert azokban a pillanatokban érzem az élet komikusságát. Hát nem mondom, voltak már, akik elég furán néztek rám. 
A bolondok legalább boldogok (tudjuk, azok a bolondok, akit őrültekházába zárnak). És mi bolondnak tekintjük őket. De fölmerül a kérdés: nem mi vagyunk bolondok, akik tíz pillanatból csak háromszor vagyunk boldogok, máskor meg csak fapofával éljük magunkat, cak úgy, bele a világba? 
Mert tudtok nemesb célt az életben, minthogy boldogok legyünk? Én ateista vagyok, de azért a hívőkhöz is szólok: az a tömegnyi isten, akiket kitaláltatok, hát netán arra teremtett benneteket, hogy szomorúak legyetek? Nem bizony, mert akkor előbb-utóbb mindenki depressziós lenne, és megölné magát. Márpedig az élet értelme maga az élet, különben miért élnénk? 

És ha élünk, akkor legalább legyünk boldogok és tiszta szívből szeressük a másikat, ne csak önnön magunkat. A karácsonyt és a szülinapot pedig ne csak „juj-de-jó-most-megkapom-a-pléjsztésönömet”-napnak tekintsük, hanem annak a napnak, amikor is a szeretteink összegyűlnek, és szeretik egymást (már az, aki nem a pléjsztésönért szerti a karácsonyt). Igen, az ilyen dolgoknak régebben sokkal több értlmük volt régebben, hisz akkor még nem volt olyan egyértelmű, hogy „fogom-a-verdát-és-átruccanok-a-nagyihoz-ebédre”, akkor még nagy szó volt, ha átruccanhattak egymáshoz az emberek, mert hónapokba is beletelhetett e nemes cselekedet. De éppen ezért, akkoriban még igazán örültek egymásnak, és szerettték egymást, és ajándékot sem megszokásból, hanem a találkozás öröméből adtak. Nos ez volt rég…ma?…hjaj… 

Befejezésként a lényeg: Nem akarom most megreformálni a világot (meg nem is tudnám), de azért gyakoroljuk a szeretetet másokon is, én őszintén szeressük őket, ne csak úgy „na jó, kölcsönadtam neki a tollam, most már elmondhatom, hogy őt is szeretem” módon. És meg fogjátok látni, mennyivel jobb szeretni másokat, mint utálni, mert a szeretet többször talál viszonzásra, mint elutasításra. 
Tehát: szeressünk sokat, nagy mennyiségben, és kiapadhatatlanul!