Bernard Cornwell
STONEHENGE
Krisztus előtt 2000
(Tartalom)
„Nincs már - hálisten! - Druida-berek;
Stonehenge nem az (ördög tudja, mi hát?)”
Lord Byron:
Don Juan, XI. ének, XXV. versszak
(Ábrányi Emil fordítása)
ELSŐ RÉSZ
AZ ÉG TEMPLOMA
1. FEJEZET
Az istenek jelek útján beszélnek. Lehet az egy nyáron lehullt falevél, egy haldokló vad
utolsó üvöltése, vagy barázda a tükörsima vízen. Lehet a földön elterülő ködpaplan, a
felhők hasadéka, a madarak röpte.
Ám azon a napon az istenek vihart küldtek. Roppant vihart, emberemlékezet óta a
legádázabbat, és a népek mégsem arról a viharról nevezték el az évet. Inkább úgy hívták,
az Idegen Érkezésének Éve.
Mert egy idegen érkezett Ratharrynba a vihar napján. Azon a fülledt nyári napon, amikor a
féltestvére kis híján megölte Sabant.
Az istenek sem beszéltek aznap. Sikoltottak.
Akár az összes többi gyerek, nyáron Saban is mezítelenül járt. Hat évvel volt fiatalabb
féltestvérénél, Lengarnál, s mert még nem állta ki a férfiasság próbáját, nem viselhette
törzsének jeleit. A próbatételtől már csak alig egy év választotta el, ezért apjuk arra
utasította Lengart, vigye el Sabant az erdőbe, és tanítsa meg neki, merre élnek a
szarvasbikák, merre ólálkodnak a vadkanok, és hol nyílnak a farkasok odúi. Lengar rossz
néven vette az atyai parancsot, s ahelyett, hogy öccsét tanította volna, keresztülrángatta
Sabant a tövises bozótokon, míg a fiú nap barnította bőre vérezni nem kezdett.
- Sosem lesz belőled férfi - gúnyolódott Lengar.
Saban okosan tette, ha nem feleselt.
Lengar már öt évvel ezelőtt kiállta a próbát, és most kék törzsi jeleket viselt a mellkasán, a
karján pedig a harcos-vadászok jegyeit. Tiszafából hajlított, szarvban végződő és
ínszalaggal felajzott hatalmas íjat hordozott, melyet disznóhájjal gondosan felfényezett;
farkasprémből készült tunikát viselt, hosszú fekete haját befonta és rókaprém szalaggal
kötötte meg. Magas volt, keskeny arcú, s máris a törzs egyik legnevesebb vadásza. A
Lengar név annyit tett, a Farkasszemű, amiért szemgolyójába némi sárgás árnyalat
vegyült. Születéskor más nevet kapott, de mint oly sokan a törzsben, a férfivá érés után ő
is új nevet vett fel.
Saban szintúgy magasra nőtt, és fekete haját hosszúra növesztette. Neve azt jelentette, a
Kegyelt, és a törzsből sokan ezt helyénvalónak is tartották, hiszen Saban alig tizenkét
nyárral a háta mögött is kivételesen jóvágásúnak ígérkezett. Erős volt és ruganyos,
keményen dolgozott, és sokat mosolygott. Lengar csak elvétve mosolyodott el. - Felhő ül
az arcán - mondták róla az asszonyok, de csak amikor nem hallhatta, hisz Lengarnak jó
esélye volt arra, hogy a törzs következő főnöke legyen. Lengar és Saban Hengall fiaként
látta meg a napvilágot, és Ratharryn törzse Hegallt tekintette főnökének.
A tikkasztóan meleg napon Lengar sokáig vezette Sabant az erdőben. Nem találkoztak se
szarvassal, se vadkannal, se farkassal, de még bölénnyel vagy medvével sem. Csak
mentek és mentek, mígnem délutánra elérték a felföld peremét, és látták, hogy nyugaton
óriási fekete viharfelhő árnyékolja a vidéket. Cikázó villámok sápasztották a sötét felhőket,
ostorozták le a határtalan erdőséget, perzselték fel az eget. Lengar lekuporodott,
szorosan markolta fényes íját, és a közelgő vihart kémlelte. Már haza kellett volna
indulniuk, de meg akarta rémiszteni Sabant, ezért úgy tett, mintha cseppet sem érdekelné
a viharisten fenyegetése.
S miközben ők a vihart várták, megérkezett az idegen.
Apró, verítéktől csatakos deresen ült. Nyergeként összehajtott gyapjútakarója,
kantárjaként összefont csalánszárak szolgáltak, bár a sebzett és halálosan fáradt
lovasnak aligha lehetett szüksége ezekre; csak hagyta, hogy kis hátasa maga válassza
meg az utat felfelé a meredek kaptatón. Az idegen lehajtotta fejét, sarkai szinte a földet
verdestek. Kékre festett gyapjúköpenyt hordott, jobb kezében íjat szorongatott; bal válláról
bőr tegez függött alá, teli sirály- és hollótollas nyilakkal. Fekete szakállát kurtára nyírta, és
az arcán szürke törzsi jeleket viselt.
Lengar rámordult Sabanra, hogy maradjon csendben, majd kelet felé követni kezdte az
idegent. Lengar máris felajzotta az íjat, ám az idegen egyetlen egyszer sem fordult vissza,
hogy lássa, nem követik-e, és Lengar idővel ellazította a húrt. Saban még abban is
kételkedett, hogy a lovas egyáltalán él; a férfi halott mereven, mozdulatlanul feküdt állata
h á t á n .
Az idegen Kinti volt, ezt még Saban is tudta - csak a Kintiek ülnek meg ilyen apró termetű
hátasokat, és viselnek szürke törzsi jeleket. A Kintiek ellenségek, Lengar mégsem
engedte útjára azt a nyílvesszőt. Csak követte a lovast, Saban pedig követte Lengart,
mígnem a Kinti elérte az erdő mezsgyéjét, ahol az ölyvharaszt nőtt. Az idegen ott
megállította lovát, és felemelte fejét, hogy végigmérje a lágyan emelkedő lankákat,
miközben Lengar és Saban észrevétlenül kuporgott mögötte.
Az idegen mindenütt ölyvharasztot látott maga körül, s azon túl, ahol a föld vékony
rétegben terült el az alatta húzódó mészkőrétegek felett, hullámzó mezőket. A füves
síkság alacsonyan vonuló gerinceit sírhalmok törték meg. Az ölyvharasztban disznók
túrtak, a réten fehér marhák legelésztek. Itt még sütött a nap. Az idegen sokáig maradt az
erdő peremén, hogy ellenségeit kémlelje, de nem látott egyet sem. Északra, jókora
távolságra onnét tüskebozóttal körülvett búzaföldeket látott, melyek felett feltünedeztek az
első felhők, a közelgő vihar árnyékukat kergető előfutárai, ám előtte még napfényben
fürdött a táj. Előtte az élet, háta mögött a sötétség. A kis hátasló kitörő örömmel vetette
be magát az ölyvharasztba, és a lovas engedte, hogy tovább vigye.
A ló felkapaszkodott az enyhe lejtőn a sírbuckákhoz. Lengar és Saban kivárta, amíg a
lovas eltűnik a gerinc mögött, azután tovább követték a nyomát, s miután felértek a
dombtetőre, lekuporodtak az egyik sírhalom árkába, ahonnét láthatták, ahogy az idegen
megtorpan a Régi Templom mellett.
A távolban felmorajlott a vihar, és hirtelen támadt széllökés borzolta fel a füvet a legelésző
marhák körül. Az idegen lecsusszant lova hátáról, átkelt a Régi Templom félig betemetett
árkán, és eltűnt a szent körben bőséggel tenyésző mogyoróbokrok között. Saban
gyanította, hogy a férfi menedéket keres.
Csakhogy Lengar ott jár a Kinti nyomában, és Lengar nem a könyörületességéről híres.
A hátrahagyott ló, melyet halálra rémített a mennydörgés és a nálánál jócskán nagyobb
állatok látványa, eliramodott nyugatnak, az erdő felé. Lengar kivárta, amíg az állat beér a
fák közé, majd felemelkedett az árokból, és szaladni kezdett a mogyoróbokrok felé,
melyek mögött az idegen eltűnt.
És Saban követte őt oda, ahol tizenkét esztendeje alatt egyetlen egyszer sem járt.
A Régi Templomba.
Valaha, sok évvel ezelőtt, olyan régen, hogy az élők közül senki sem emlékezett rá, a
Régi Templomot tartották a vidék legnagyobb szentélyének. Azokban az időkben, amikor
az emberek messzi távolból is eljöttek, csak hogy a körében táncoljanak, a szentélyt
körülölelő mészkőpart még olyan fehér volt, hogy holdfényben a templom valósággal
izzani látszott. A fénylő gyűrű egyik partját a másiktól száz lépés választotta el, és a régi
időkben a szent földet a táncosok lába döngölte simává a szellemház lehántolt tölgyekből
emelt hármas gyűrűje körül. A facölöpöket akkor még állati faggyúval fényezték
csillogóvá, azután magyallal és borostyánnal díszítették.
A partot mostanra sűrűn benőtte a fű, az árok gyomoktól fuldoklott. A gyűrűn kívül
megtelepedett mogyoróbokrok lassan megszállták a tágas belső teret is, ezért a templom
távolról kis bozótligetre emlékeztetett. Madarak fészkeltek ott, ahol egykor férfiak
táncoltak. A szellemház egyik tölgyfa oszlopa még most is a cserjék fölé emelkedett, de
már elvetemedett, s az egykor fényes fát feketén lepték el a rá telepedett gombák.
Az emberek sorsára hagyták a templomot, ám az istenek nem feledkeznek el szent
helyeikről. Olykor, ha csendes napokon köd ülte meg a legelőket, vagy a kikerekedett
hold mozdulatlanul függött a mészkör felett, a mogyoróbokrok levelei megborzongtak,
amint a szél áthaladt közöttük. A táncosok eltűntek, de a hatalom itt maradt.
És a Kinti most a templomban keresett menedéket.
Az istenek sikoltottak.
A felhők árnyéka elnyelte a legelőt, miközben Lengar és Saban a Régi Templom felé
futott. Saban fázott és halálra rémült. Lengar maga is félt, ám a Kintiek hírhedten jó
módban éltek, és Lengar mohósága felülkerekedett félelmein.
Az idegen átbotorkált az árkon és felkapaszkodott a partoldalon, míg Lengar a régi déli
bejárathoz tartott, ahol keskeny töltésűt vezetett a sűrűn benőtt körbe. Miután maga
mögött hagyta a töltésutat, Lengar négykézlábra ereszkedett, és kúszva tört magának
utat a mogyoróbokrok között. Saban, ha vonakodva is, de követte; nem akart egyedül
maradni a legelőn, amikor a viharisten utat enged haragjának.
Lengar meglepetésére a Régi Templomot nem mindenütt nőtték be a cserjék: a
szellemház helyén egy jókora darabon megtisztították a területet. Valaki a törzsből ma is
eljárhatott a Régi Templomba, hiszen a gyomot kihúzkodták, a füvet rövidre vágták, és
egy ökörkoponya feküdt a földön, a szellemház helyén, ahol az idegen is megtelepedett,
hátát az egyetlen megmaradt pillérnek fektetve. A halottsápadt férfi lehunyta szemét,
mellkasa görcsösen emelkedett és süllyedt, ahogy igyekezett levegőhöz jutni. A bal
csuklóján bőrszíjakkal felerősített sötét kőlapkát viselt, kockás gyapjúnadrágját átázatta a
vér. Ledobta rövid íját és tegezét az ökörkoponya mellé, és most egy bőrzsákot szorított
sebesült hasára. Az erdőben, lesből támadtak rá, három nappal ezelőtt. Nem is látta
támadóit, csak az éles fájdalmat érezte, ahogyan a lándzsa átjárta, azután megugratta a
lovát, és engedte, hogy az állat kimenekítse a veszélyből.
- Elmegyek apáért - suttogta Saban.
- Nem mégy - sziszegte Lengar, és a sebesült férfi meghallhatta őket, mert felnyitotta a
szemét, és összerándult a fájdalomtól, amint előregörnyedt, hogy magához vegye
fegyverét. A fájdalom lelassította az idegent, így Lengar gyorsabb lehetett nála. Eldobta
hosszú íját, kiugrott rejtekhelyéből és odarohant a szellemházhoz, hogy felkapja a földről
az idegen íját és tegezét. Sietségében kiborította a tegezt, így abban csak egy nyílvessző
maradt.
Nyugatról távoli moraj hallatszott. Saban megborzongott, és attól félt, hogy a kísérteties
hang addig dagad, amíg a viharisten haragja be nem tölti az eget, ám a mennydörgés
elhalt, és az égbolt újra halálos némaságba burkolózott.
- Sannas - mormolta az idegen, majd hozzátett valamit egy olyan nyelven, amit se Lengar,
se Saban nem értett.
- Sannas? - kérdezte Lengar.
Sannas - ismételte a férfi buzgón. Sannas Cathallo hatalmas erejű varázslónője volt, akit
mindenfelé ismertek, és Saban gyanította, hogy a férfi általa akar felgyógyulni sebeiből.
Lengar elmosolyodott.
- Sannas nem tartozik közénk - mondta. - Sannas északra él.
Az idegen nem értette Lengar szavait.
- Erek - nyögött fel, és Saban, aki még mindig az aljnövényzetben rejtőzött, eltűnődött
azon, hogy ez az idegen neve-e, vagy talán az istenéé. - Erek - ismételte a sebesült
erőteljesebb hangon, de a szó semmi sem jelentett Lengarnak, aki előhúzta az egyetlen
vesszőt az idegen tegezéből, és ráillesztette a rövid íj idegére. Az íj csíkokra vágott fából
és agancsból készült, melyeket összeragasztottak és inakkal kötöztek át. Lengar népe
sosem használt ilyen fegyvert, a tiszafából készült hosszabb íjat kedvelte, és Lengar most
kíváncsian forgatta kezében a fegyvert. Hátrahúzta a húrt, hogy próbára tegye az erejét.
- Erek! - kiáltott fel az idegen.
Kinti vagy - mormolta Lengar. - Nincs itt semmi keresnivalód.
Újra megfeszítette a húrt, és elcsodálkozott, mekkora erő van egy ilyen kis fegyverben.
- Hozz egy gyógyítót. Hozd ide Sannast - kérlelte az idegen a maga nyelvén.
Ha Sannas itt lenne - felelt Lengar, aki egyedül a nevet értette -, őt ölném meg először. -
Kiköpött. - Ez a véleményem Sannasról. Kiaszott vén szipirtyó, károgó banya, bűzhödt
varangy. - Újra kiköpött.
Az idegen előregörnyedt, és nagy fáradság árán összeszedte a kiömlött nyílvesszőket,
hogy kötegbe szorítsa és úgy tartsa őket maga elé, mintha ezzel akarna védekezni.
- Hozz egy gyógyítót - könyörgött a maga nyelvén. Nyugaton felmorajlott a vihar, és a
mogyorólevelek megborzongtak, amint a közelgő égszakadás hideg lehelete átszüremlett
rajtuk. Az idegen újra belenézett Lengar szemébe, és nem látott bennük könyörületet.
Csakis a vad örömet, melyet Lengar mások halálából merített. - Ne - könyörgött. - Ne,
kérlek, ne.
Lengar szabadjára engedte a vesszőt. Alig ötlépésnyire állt az idegentől, és a kis
nyílvessző ádáz erővel csapódott a célba; olyan mélyen beletemetkezett a férfi
mellkasába, hogy a vessző fekete-fehér tollas vége alig tenyérnyi szélesen állt ki belőle.
Saban azt hitte, a Kinti meghalt, hiszen hosszú ideig nem moccant, ám ekkor az
összemarkolt nyílvesszők egyenként kihulltak az ujjai közül, majd lassan, iszonyú lassan
újra felegyenesedett.
- Kérlek - esengett halkan.
- Lengar! - Saban kitört a mogyoróbokrok közül. - Hadd menjek el apáért.
- Hallgass! - Lengar lassan előhúzott egy fekete tollas vesszőt a saját tegezéből, és a
rövid íjhúrra helyezte. Saban felé indult, most őt vette célba az íjjal, és '76igyorogva látta a
féltestvére arcán eluralkodó rémületet.
Az idegen is Sabanra meredt, és egy magas, jó megjelenésű fiút látott, kusza fekete hajjal
és élénk, nyugtalan szemekkel.
- Sannas - könyörgött az idegen Sabannak -, vigyél Sannashoz.
- Sannas nem itt él - felelte Saban, aki csak a varázslónő nevét értette.
- Itt mi élünk - fordult újra az idegen felé Lengar. - Te pedig Kinti vagy, aki ellopja
jószágainkat, meggyalázza asszonyainkat, rászedi kereskedőinket. - Útjára engedte a
második vesszőt is, amely, akárcsak társa, beletemetkezett az idegen mellkasába, ezúttal
a jobb oldali bordák közé. A férfi most is oldalra dőlt, de megint sikerült kiegyenesednie,
mintha a lélek nem lett volna hajlandó elhagyni a halálra sebzett testet.
- Hatalmassá teszlek - motyogta, miközben buborékos, rozsdaszínű vérpatak tört fel a
torkából és veszett bele kurtára nyírt szakállába. - Hatalmassá - suttogta.
De Lengar nem értette a férfi beszédét. Két nyílvesszőt kilőtt, és a férfi csak nem akart
meghalni, ezért Lengar felvette saját hosszú íját, újabb vesszőt húzott elő, és
szembefordult az idegennel. Felhúzta a roppant fegyvert.
Az idegen a fejét rázta, de már látta, hogy nem kerülheti el sorsát, és egyenesen
belenézett Lengar szemébe, hogy megmutassa, nem fél a haláltól. Elátkozta gyilkosát,
bár kétellte, hogy az istenek odafigyelnének egy tolvajra és szökevényre.
Lengar elengedte a húrt, és a fekete tollas nyílvessző belefúródott az idegen szívébe.
Abban a pillanatban kiszenvedett, a teste mégis görcsösen rázkódott, mintha ki akarná
vetni magából a pattintott kő nyílhegyet, és csak nagy sokára zuhant vissza, hogy
néhányszor még összeránduljon, azután mozdulatlanná merevedjen.
Lengar beleköpött jobb tenyerébe, és a nyálat eldörzsölte a bal csuklóján, ahol az idegen
íjának húrja kicsípte a bőrét; amint féltestvérét figyelte, Saban megértette, miért viselt az
idegen kőlapot a csuklóján. Lengar lejtett néhány tánclépést, hogy megünnepelje
ellensége halálát, de láthatóan egyre nyugtalanabb lett. Még abban sem lehetett biztos,
hogy a férfi csakugyan meghalt-e, mert csak nagyon óvatosan közelítette meg, és meg is
bökte íja szarvával, arra az esetre, ha a tetem hirtelen életre kelne és rá akarna ugrani,
ám az idegen nem mozdult többé.
Lengar még közelebb araszolt, majd kikapta a bőrzacskót az idegen halott kezéből, és
fürgén hátralépett. Egy hosszú pillanatig dermedten meredt a tetem hamuszürke arcába,
majd miután meggyőződött róla, hogy a férfi szelleme csakugyan eltávozott, feltépte a
zacskó száját összekötő zsinórt. Bekémlelt a zacskóba, egy szívdobbanásnyi időre
mozdulatlanná dermedt, aztán rikoltozni kezdett örömében. A hatalmat tartotta a
k e z é b e n .
Saban, akit megrémített testvére kiáltozása, hátrébb húzódott, majd újra közelebb
araszolt, amikor Lengar kiürítette a zacskó tartalmát a fűre, az ökörkoponya mellé.
Sabannak úgy tűnt, mintha folyékony napfény ömlött volna ki a bőrzacskóból.
Tucatjával hullottak elő a rombusz alakú, férfiköröm nagyságú aranyérmék, de akadt négy
rombusz alakú vert arany lapka is, mely akkora volt, mint egy férfi tenyere. A kis és a nagy
aranyrombuszok elkeskenyedő végébe egyaránt lyukakat fúrtak, hogy azokat inakra
fűzhessék vagy ruhára varrhassák őket. Valamennyi vékonyra kalapált aranylemezből
készült, amit egyenes vonalakkal díszítettek, bár a mintázat semmit sem mondott
Lengarnak, aki visszavette az egyik kis aranyrombuszt, amit Saban nem átallt felvenni a
fűről. Lengar egy halomba gyűjtötte az összes darabot, kicsiket és nagyokat egyaránt.
- Tudod te, mi ez? - kérdezte öccsétől, és széles karmozdulattal a halom felé intett.
- Arany - felelt Saban bátortalanul.
- Hatalom! - kiáltott Lengar. A halott férfira sandított. - Tudod-e, mit lehet kezdeni az
a r a n n y a l ?
- Viselni lehet? - próbálkozott Saban.
- Ostoba! Embereket vehetsz rajta. - Lengar leült. A felhők árnyai egyre komorabbak
lettek, és a mogyoróbokrok táncolni kezdtek az éledező szélben. - Lándzsásokat vehetsz
rajta - folytatta Lengar - és íjászokat és harcosokat! Ez a hatalom!
Saban kézbe vette az egyik kis aranyrombuszt, majd kitért fivére elől, amikor az
megpróbálta visszavenni tőle. A fiú a kis tisztás túlsó felére vonult vissza, majd amikor
úgy tűnt, Lengar nem veszi üldözőbe, lekuporodott és megvizsgálta az aranyat. Különös
dolognak tűnt, hogy ezen bárki hatalmat vehet magának. Azt még el tudta képzelni, hogy
az emberek keményen megdolgoznak az élelemért vagy az edényekért, kovakőért vagy
rabszolgáért, esetleg a bronzért, amiből kést, fejszét, kardot és lándzsahegyet
kovácsolhattak maguknak, de ezért a csillogó fémért? Ez a fém nem vág, egyszerűen
csak van, bár Saban még ezen a felhős napon is láthatta, mennyire csillog. Úgy fénylik,
mintha a nap egy darabkáját foglalták volna a fémbe. Hirtelen megborzongott, s nem is a
hűvöstől, hanem mert azelőtt soha nem érintett aranyat; még soha nem tarthatta kezében
a megszilárdult napfény egy foszlányát.
- El kell vinnünk apának - suttogta áhítattal teli hangon.
- Hogy legyen mit elásnia a vén bolondnak? - kérdezte Lengar megvetően. Odalépett a
tetemhez, és hátrahajtotta köpenyét a nyílvesszők meredező csonkjáról, hogy felfedje a
halott ember nyakában függő még néhány aranyrombuszt, és a kockás nadrágot,
amelynek övcsatja szintén vert aranyból készült.
Lengar öccsére sandított, megnyalta ajkait, majd felvette az idegen kezéből kihullt
nyílvesszők egyikét. Még mindig kezében szorongatta hosszú íját, és most a húrra
illesztette a fekete-fehér nyílvesszőt. A mogyoróbokrokat nézte, szándékosan elkerülte
féltestvére tekintetét, de Saban így is megértette, mi jár Lengar fejében. Ha Saban
életben marad, és mesél apjuknak a Kinti kincséről, akkor Lengar elveszíti azt, vagy
legalábbis meg kell küzdenie érte, ha viszont Sabant holtan találják, bordái közt a Kinti
fekete-fehér nyilával, akkor senki sem fog arra gyanakodni, hogy Lengar ölte meg, vagy
hogy Lengar magának tartott meg egy ekkora kincset. Nyugaton újra felmorajlott az ég, és
hideg szél fektette el a mogyoróbokrokat. Lengar hátrafeszítette a húrt, de még most sem
fordult Saban felé.
- Ide nézz! - kiáltott fel hirtelen Saban, és feltartotta az apró rombuszt. - Nézd!
Lengar visszaengedte a húrt, amint Saban felé nézett, és a fiú abban a pillanatban
eliramodott, ahogyan a vadnyúl ugrik elő a fűből. Utat tört magának a mogyoróbokrok
között, és végigrohant a széles töltésúton, mely a Régi Templom nap felőli kapujához
vezetett. Errefelé is roppant tölgyfapillérek korhadoztak, akár a szellemház körül. Ki kellett
térnie, hogy áthatoljon a csonkok között, és amint élesen elkanyarodott, Lengar
nyílvesszője elsüvített a füle mellett.
A mennydörgés foszlányokra tépte az eget, amint megeredt az eső. Hatalmas vízcseppek
hulltak alá. A szemközti domboldalon cikázó villám szántott végig. Saban rohant,
tekergőzött és kanyargott, nem is mert visszanézni, hogy lássa, Lengar üldözi-e. Egyre
keményebben esett, és mennydörgő moraj töltötte be a levegőt, de a vízfüggöny legalább
elrejtette a fiút, miközben északnak és keletnek futott, a falu felé. Teli torokból üvöltött
futás közben, hátha talál egy kései pásztort a legelőkön, de nem látott senkit, amíg át
nem vágott a domb ormán sorakozó sírbuckák között, és szaladni nem kezdett lefelé a
latyakos csapáson, amely a szélben-esőben hajladozó búzatáblák között vezetett.
Saban nagybátyja, Galeth és öt másik ember már a faluban hallotta meg a fiú kiáltozását.
Azonnal visszafordultak a domb felé, és Saban nemsokára előtört az esőből, hogy halálra
váltan kapaszkodjon meg nagybátyja szarvasbőr ujjasában.
- Mi baj, fiú? - kérdezte tőle Galeth.
Saban el nem engedte volna nagybátyját.
- Meg akart ölni! - zihálta. - Meg akart ölni! - Kicsoda? - kérdezte Galeth, aki Saban
atyjának fiatalabb fivére volt, szálas termetű, dús szakállú, és híres testi erejéről. Galeth,
mondták, egyszer megemelt egy templomi oszlopot, és még csak nem is egy kisebbet, de
egy óriási hántolt törzset, amely messze a többi fölé magasodott. Társaihoz hasonlóan
Galeth is súlyos bronz szekercét hordozott, és éppen fát vágott, amikor rátört a vihar. - Ki
akart megölni? - kérdezte Galeth.
- Ő! - rikoltotta Saban, és a dombra mutatott, ahol Lengar feltűnt, kezében a hosszú íjjal,
és az idegre feszített új nyílvesszővel.
Lengar megtorpant. Nem szólt, csak nézte a csapatnyi férfit, akik közt féltestvére
menedékre lelt. Lassan leengedte a nyilat a húrról.
Galeth meredten nézte unokaöccsét.
- Meg akartad ölni a tulajdon fivéred?
Lengar felnevetett.
- A Kinti volt, nem én. - Lassan elindult lefelé. Hosszú fekete haja csatakos volt az esőtől,
olajosan fénylett és a koponyájához tapadt, ami félelmetes megjelenéssel ruházta fel.
- A Kinti? - kérdezte Galeth, és kiköpött, hogy elűzze a rossz szerencsét. Nem kevesen
akadtak Ratharrynban, akik úgy vélték, Galethnek, nem pedig Lengarnak kellene a
következő törzsfőnek lennie, ám a Kinti betörés fenyegetése még a nagybácsi és az
unokatestvér vetélkedését is elhomályosította. - Kintiek vannak a földünkön? - emelte fel
a hangját Galeth.
- Csak egy - felelte Lengar nemtörődöm hangon. Belökte az idegen nyílvesszőjét a
tegezébe. - Csak egy - mondta újra - és már az is halott.
- Akkor biztonságban vagy, fiú - fordult Galeth Sabanhoz.
- Itt biztonságban vagy.
- Ő akart megölni - erősködött Saban - az arany miatt! - Bizonyságként feltartotta az arany
r o m b u s z t .
- Arany, azt mondod? - Galeth elvette az apró ércdarabot Saban kezéből. - Szóval
aranyat találtatok? Legjobb lesz, ha elvisszük apádnak.
Lengar engesztelhetetlen, gyűlölködő pillantást vetett Sabanra, de már elkésett. Saban
látta a kincset, és Saban életben maradt, ezért apjuk is tudomást szerez mindenről.
Lengar kiköpött, majd elfordult és dühödten megindult felfelé a domboldalon, hogy
nemsokára belevesszen az esőbe. A viharisten haragját is megkockáztatta, csak hogy
megmentse a hátramaradt aranyat.
Ezen a napon érkezett meg az idegen a Régi Templomba, a vihar napján, amikor Lengar
megpróbálta megölni Sabant, és amikor Ratharryn világa mindörökre megváltozott.
A viharisten aznap éjjel kitöltötte haragját a földön. Zápor fektette el a gabonaszárakat és
változtatta sebes vizű patakokká a hegyi ösvényeket. Esővíz árasztotta el a lápokat
Ratharryntól északra, és olyannyira felduzzasztottá a Mai-folyót, hogy az medréből kikelve
elragadta a kidőlt fatörzseket a meredek völgyből, amely éket vágott a felföldbe és
hosszasan kanyargott, mielőtt elérte a roppant hurkot, ahol Ratharryn megépült.
Ratharryn vizesárka is kiöntött; a szél leszaggatta a kunyhók zsúpfedelét és ott
jajveszekelt a templomkör korhadt oszlopai közt.
Senki sem tudta, mikor telepedtek meg az első emberek a folyó mellett, vagy miként
fedezték fel, hogy Arryn a völgy istene. Arryn alighanem a maga mivoltában mutatkozott
meg előttük, hiszen az emberek róla nevezték el új otthonukat, és a völgye körüli
dombokat templomaival koronázták meg. Egyszerű templomok voltak ezek, nem többek
erdei tisztásoknál, melyek körül állva hagyták a fák gyűrűjét, és hosszú évekig, senki sem
tudja, meddig, a népek követték a szentélyekhez vezető erdei csapásokat, hogy fohásszal
fordulhassanak isteneikhez. Idővel Arryn népe eltisztította az erdőség javarészét,
kidöntötte a tölgyeket, szileket, kőriseket és mogyorófákat, hogy a helyükbe árpát és
búzát ültessen. Varsákkal halat fogtak a folyón, melyet Arryn asszonya, Mai szentelt meg;
jószágaikat a füves pusztán legeltették, disznóikat a mezők közti erdősávokba terelték ki,
a törzs ifjú harcosai pedig vadkanra és szarvasra, bölényre, medvére és farkasra
vadásztak a rengetegben, mely mostanra egészen a templomokon túlra húzódott vissza.
Az első szentélyek elpusztultak, helyükbe újak születtek, és idővel az új lett a régi; a szent
körök mégis fennmaradtak, még ha az élő fák helyét lehántolt oszlopok is vették át,
melyek köré széles árkot és partot kerítettek. Mindig kört építettek, hiszen az élet is kör,
az égbolt is kör, a világ pereme is kör, és a nap is kör, ahogyan a hold is körré növekszik,
s ezért Cathallo, Drewenna, Maden és Ratharryn - s ami azt illeti, szinte valamennyi
település - temploma kör alakot viselt magán.
Cathallót és Ratharrynt, a vidék szívének két törzsét vérkapcsolat és a féltékeny
asszonyokat is megszégyenítő versengés fűzte egymáshoz. Egyikük szerencséje
szégyenkezést és haragot keltett a másikban, s aznap éjjel Hengall, Ratharryn népének
törzsfője másra sem tudott gondolni, csak a Kinti aranyára. Elvárta volna, hogy Lengar
elhozza neki a kincset, s bár Lengar csakugyan megtért Ratharrynba a bőrzacskóval, nem
jelent meg atyja kunyhójában, amikor pedig Hengall érte küldetett egy rabszolgát és
követelte, hogy hozza el a kincset, Lengar azt felelte, hogy túl fáradt az
engedelmességhez. Hengall úgy érezte, ideje kikérni a törzs főpapjának tanácsát.
- Ki fog hívni maga ellen - vélte Hirac.
- A fiúknak ki is kell hívniuk az apjukat - mordult fel Hengall. A törzsfő szálas, termetes
férfi volt, sebhelyekkel tarkított arccal, és hosszú, bozontos, zsírtól fénylő szakállal.
Bőre, akárcsak a legtöbbeké, sötétlett a belé ivódott koromtól, mocsoktól, földtől,
verítéktói és füsttől. Izmos karján a koszréteg alatt számtalan kék jel sorakozott, annak
bizonyságaként, hány ellenségét mészárolta már le a csatában. Neve egyszerűen annyit
jelentett, a Harcos, habár Hengall, a Harcos jobban kedvelte a békét a háborúságnál.
Hirac korosabb volt Hengallnál; vékony, sajgó csontú, sóhajnyi ősz szakállú öregember.
Ám lehetett Hengall a törzs vezére, az istenekkel mégis Hirac tárgyalt, akinek a tanácsát
így ajánlatos volt megfogadni.
- Lengal harcolni fog ellened - figyelmeztette Hirac.
- Nem fog.
- Megteheti. Fiatal és erős. - A pap mezítelen volt, bár bőrét vastagon elborította a
rászáradt mésziszap, amelybe egyik asszonya ujjával cirkalmas mintákat rajzolt. A
nyakában hosszú bőrszíjra eresztett mókuskoponya függött, míg a derekán dióhéjakból
és medvefogakból való ékszert viselt. Haját és szakállát elborította a vörös iszap, mely
Hengall tüzének melegétől kiszáradt és felrepedezett.
- Én pedig öreg vagyok és erős - emelte fel a hangját Hengall - és ha harcolni fog,
m e g ö l ö m .
- Ha megölöd - emelte fel a hangját Hirac - nem marad, csak két fiad.
- Csak egy fiam - vicsorgott Hengall, és fenyegető pillantást vetett a papra, aki pontosan
tudta, mennyire gyűlöli a törzsfő, ha arra emlékeztetik, milyen kevés fiút nemzett. Kitalnak,
Cathallo törzsfőjének nyolc fia volt; Ossayának, aki Madan felett uralkodott, amíg Kital le
nem győzte, hat; míg Méláknak, Drewenna törzsfőjének tizenegy, így Hengallt joggal
szégyenkezett, amiért csak három fiút nemzett, de még inkább szégyenkezett azon, hogy
egyikük nyomorék lett. Lányai persze születtek szép számmal, sokuk életben is maradt,
de tíz lány sem érhet fel egyetlen fiúval. Második gyermekét, a nyomorékot, ezt a
Camaban nevű hebrencs idiótát, akkor sem számolhatta a fiai közé. Lengart elismerte,
ahogyan Sabant is, de a középső fiát már nem.
- És Lengar nem fog kihívni maga ellen - jelentette ki Hengall. - Nem mer velem
e l l e n k e z n i .
- Nem mintha gyáva lenne - jegyezte meg a pap.
Hengall elmosolyodott.
Nem, nem gyáva, de csakis akkor harcol, ha győzhet. Ezért lesz belőle jó törzsfő, ha
m e g é r i .
A pap lekuporodott a kunyhó középső oszlopánál. Térdei közt egy halom törékeny csont
emelkedett; egy előző télen elhalt csecsemő bordái. Ezeket bökdöste most hosszú,
mészfehér ujjaival; véletlenszerű mintákba rendezte őket, és felvetett fejjel tanulmányozta
m ű v é t .
- Sannas magának akarja majd az aranyat - szólalt meg egy idő után, majd elhallgatott,
hogy a baljóslatú kijelentés megtehesse a magáét. Hengall, mint minden élő, félelemmel
tekintett a cathallói varázslónőre, de úgy tűnt, most egy vállrándítással elintézi a kérdést. -
És Kitárnak sok a lándzsása - toldotta meg Hirac vészjósló hangon.
Hengall megbökte a papot, akit ezzel ki is billentett egyensúlyából.
A lándzsások miatt elég nekem aggódni, Hirac. Te csak azt mondd, mit jelent az arany.
Miért került ide? Ki küldte? Mihez kezdjek vele?
A pap körbenézett a jókora kunyhóban. Az egyik oldalon bőrfüggöny ereszkedett alá,
hogy elrekessze a rabszolgalányokat, akik gondját viselték Hengall új asszonyának. Hirac
tudta, hogy máris hatalmas kincs rejtőzik valahol a kunyhóban, eltemetve a padló vagy az
egymásra hányt prémek alatt. Hengall csak harácsolt, sosem szeretett költekezni.
- Ha megtartod az aranyat - felelte Hirac - az emberek megpróbálják elvenni tőled. Ez
nem közönséges arany.
- Még azt sem tudhatjuk, hogy Sarmennyn aranya-e - vetette fel Hengall, bár nem nagy
m e g g y ő z ő d é s s e l .
- Az. - Hirac az apró rombusz felé intett, amit Saban hozott el nekik, s most ott fénylett a
padlón a két férfi között. Sarmennyn, a Kintié országa sok mérföldnyire nyugatra feküdt,
és az elmúlt két hold alatt lábra kelt a szóbeszéd, hogy Sarmennyn népe hatalmas kincset
veszített el. - Saban látta a kincset - folytatta Hirac - és az a Kintiek kincse, márpedig a
Kintiek Slaolt imádják, noha másik nevet adtak neki… - Itt megállt, próbált
visszaemlékezni a névre, de az csak nem jutott eszébe. Slaol, a nap istene, hatalmas
istenség volt, kinek hatalmát csak hold istennőjéhez, Lahannához mérhették. Az istenek,
akik egykor szerelmesek voltak, idővel eltávolodtak egymástól, s kettejük szüntelen
vetélkedése uralta Ratharrynt, megnehezítve minden döntést, hiszen ami egyik isten
tetszésére szolgált, neheztelést szült a másikban. Hirac feladata éppen abban állt, hogy
minden vetélkedő isten - nemcsak a nap és a hold, de a szél és a föld, a vizek és a fák,
az állatok és a fű, az ölyvharaszt és az eső istenei is, nem is szólva a számtalan égi
istenségről, szellemről és láthatatlan erőről - elégedett legyen. Hirac felvette a kis arany
rombuszt. - Slaol aranyat küldött nekünk-jelentette ki és az arany Slaol érce, ám a
rombusz Lahanna jelképe. Hengall sziszegve kérdezte:
- Azt akarod mondani, az arany Lahannáé?
A pap sokáig nem válaszolt. A törzsfő türelmesen várt. A főpap feladata meghatározni a
különös események jelentését, még ha a törzsfő meg is tesz mindent, hogy azt a törzs
érdekei szerint megmásítsa.
- Slaol megtarthatta volna Sarmennyn aranyát - bökte ki végül Hirac - de nem tette. Ezért
annak a népnek kell megszenvednie az elvesztését. Az arany felbukkanása nem
baljóslatú jel.
- Helyes - mordult fel Hengall.
- Ám az arany alakja arról árulkodik - tette hozzá Hirac óvatoskodva - hogy egykor
Lahannáé volt, és szerintem meg is próbálta visszaszerezni. Nem azt mondta Saban,
hogy az idegen Sannasért fohászkodott?
- De igen.
- És Sannas minden istenek előtt imádja Lahannát - folytatta a pap - Slaol tehát azért
küldhette, hogy ne kerülhessen az ő kezébe. Lahanna azonban féltékeny lesz, és akar
majd tőlünk valamit.
- Egy áldozatot? - kérdezte Hengall gyanakodva.
A pap bólintott, és Hengall haragosan felmordult, amint eltűnődött, hány marhának kell
még Lahanna templomában végeznie. Pedig Hiracnak eszébe se jutott a törzs értékeit
vesztegetni. Az arany fontos dolog, az érkezése rendkívüli esemény, és a válasznak is
hasonlóképp nagylelkűnek kell lennie.
- Az istennő egy lelket akar - közölte a főpap.
Hengall felélénkült attól, hogy a lábasjószágokat nem fenyegette veszély.
- Elvihetnéd azt a féleszű Camabant - ajánlotta a törzsfő második, kitagadott fiát. - Zúzd
csak szét a koponyáját, legalább lesz valami haszna.
Hirac visszaült a sarkára, és félig lehunyta a szemét. Lahanna megjelölte őt - mondta
csendesen. Amikor Camaban előbújt az anyjából, félhold alakú anyajegyet viselt a hasán,
és a félhold, akárcsak a rombusz, a hold szent alakja. - Felbőszíthetjük Lahannát, ha
m e g ö l j ü k .
- Talán épphogy a társaságára vágyik? - vetette fel Hengall szárazon. - Ezért is jelölte
meg? Hogy elküldjük neki?
- Igaz - engedte meg Hirac, és a felvetés nyomán végre elhatározásra jutott. - Megtartjuk
az aranyat - közölte - és kiengeszteljük Lahannát Camaban lelkével.
- Helyes. - Hengall a bőrfüggöny felé fordult, és elüvöltött egy nevet. Ijedt rabszolgalány
tűnt fel a tűz körében. - Reggel megküzdök Lengarral - fordult a törzsfő a főpaphoz -
úgyhogy legjobb, ha már most csinálok helyette egy másik fiút. - Az ágyként szolgáló,
egymásra vetett prémekre parancsolta a lányt.
A főpap összegyűjtötte a csecsemő csontjait, majd kisietett a szakadó esőbe, mely
lemosta bőréről a mésztejet.
A szél tovább bömbölt. Villámok hasítottak a földbe, koromfeketére és mészfehérre
szétválasztva a világot. Az istenek sikoltottak, és az embernek nem maradt más, csak a
rejtőzködés.
2. FEJEZET
Saban félt elaludni, bár nem a földet ostorozó viharistentől rettegett, hanem attól, hogy
Lengar az éj sötétjében vesz rajta bosszút az aranyért. Idősebb fivére azonban békén
hagyta, és hajnalban Saban sértetlenül mászott elő anyja kunyhójából, a nyirkos és hűvös
szélbe. A vihar maradék erejével a falut körülvevő roppant földsáncon belülre űzte a
ködfoltokat, és a nap felhők mögé rejtette arcát, hogy csak nagyritkán, borongós szürke
korongként mutatkozzék. Egy esővízzel átáztatott zsúptető beszakadt az éjszaka, és a
népek csak azt csodálták, hogy a család sértetlen maradt. Az asszonyok és rabszolgák
egymás után haladtak végig a déli töltésúton, hogy vizet vegyenek a felduzzadt folyóból,
míg a gyermekek az éjjeliedényeket ürítették a cserzővargák gödreibe, melyeket mind
kiöntött az éjszakai vihar - de valamennyien siettek is vissza, nehogy elmulasszák az
összecsapást Lengar és atyja között. Még a nagy falon túl, a felföldek kunyhóiban élők is
hallották a hírt, és mindjárt kerestek is egy okot, amiért ma reggel Ratharrynba kellett
jönniük. Lengar megtalálta a Kintiek aranyát, Hengall magának akarja a kincset, és a
kettő közül valamelyiknek engednie kell.
Hengall tűnt fel elsőként. Hatalmas medveprém köpenyében lépett ki kunyhójából, és
tüntető közönnyel barangolta be a falut. Köszönésképpen összeborzolta Saban haját,
majd megtárgyalta a papokkal a sürgető gondot, miszerint Lahanna Templomának egyik
oszlopa alaposan megérett a cserére, azután leült kunyhója elé a padra, és meghallgatta
az aggasztó beszámolókat az éjszakai vihar által a búzaföldekben okozott károkról.
Vetőmagot mindig vehetünk - jelentette be Hengall olyan hangosan, hogy a lehető
legtöbben hallhassák. - Vannak, akik szerint a kunyhómban elrejtett kincsen
fegyvereseket kellene fogadnunk, pedig sokkal nagyobb szolgálatot tehet, ha majd
vetőmagra lesz szükség. Leölhetjük a disznókat, és az eső nem fullasztotta meg a folyó
halait sem. Nem fogunk éhezni. - Szétnyitotta köpenyét, és megpaskolta jókora csupasz
hasát. - Idén sem kell lefogynom! - A népek jót nevettek.
Galeth érkezett féltucatnyi emberrel, hogy fivére kunyhója közelében kuporodjon le.
Valamennyien fegyvert viseltek, és Hengall megértette, hogy a támogatására sorakoztak
fel, ám nem tett említést a közelgő összecsapásról. Inkább megkérdezte Galethtől, talált-e
akkora tölgyfatörzset, ami alkalmas lenne helyettesíteni Lahanna szentélyének elkorhadt
p i l l é r é t .
- Találtunk ilyet - felelte Galeth - de nem vágtuk ki.
- Nem vágtátok ki?
- Késő volt, a szekercék elvástak.
Hengall elvigyorodott.
- Mégis azt hallom, az asszonyod viselős?
Galeth tartózkodóan elmosolyodott. Első felesége egy évvel ezelőtt halt meg, csak egy
Sabannál is kisebb fiúgyermeket hagyott hátra, és Galeth csak nemrég vett új asszonyt
maga mellé.
- Az - ismerte el.
- Akkor mégsem vásott el minden fegyvered - nevetett fel Hengall, és a többiek vele
n e v e t t e k .
A nevetés aztán hirtelen elhalt, Lengar ugyanis ezt a pillanatot választotta, hogy
felbukkanjon kunyhójából, és azon a szürke reggelen is úgy ragyogott, akár a nap. Anyja,
Ralla - Hengall legidősebb felesége - az egész viharos éjjelen ínszalagra fúzte a kis
rombuszokat, hogy fia valamennyit nyakláncként viselhesse, a négy nagyobb fémlapot
pedig egyenesen a szarvasbőr ujjasra varrta, amely felett Lengar az idegen aranycsatos
övét viselte. Tucatnyi ifjú harcos, legközelebbi vadásztársai követték Lengart, míg a
fegyveres csoport mögött egy falkányi szurtos, izgatott kölyök botokat lóbálva igyekezett
hasonlítani rájuk.
Lengar eleinte tudomást sem vett apjáról. Kimért léptekkel vonult végig a kunyhók között,
elhagyta a falakon belül épült két templomot, majd felkapaszkodott az északi sánchoz, a
fazekasok kunyhóihoz és a cserzővargák gödreihez. Követői összeütögették lándzsáikat,
mire egyre többen és többen gyülekeztek mögöttük, míg végül Lengar valóságos menetet
vezetett az alacsony építésű kunyhók zsúptetői közt kanyargó, eső áztatta csapáson.
Csak miután kétszer körüljárta a települést, akkor fordult oda atyjához.
Hengall felegyenesedett, amint fia közeledett. Hagyta, hogy Lengar kiélvezze a
dicsőséget, de most felállt, és lerázta magáról a medveprémet, hogy az szőrével lefelé
lábai elé hulljon, a sárba. Hosszú szakálla végével letörölte arcáról a hajnali köd harmatát,
majd csupasz mellkassal várakozott, hogy Ratharryn valamennyi lakója jól láthassa,
milyen sűrűn elborítják a halott ellenségek és leolt vadállatok kék jelei. Némán,
fenyegetően állt, a szél belekapaszkodott bozontos fekete hajába.
Lengar apjával szemközt állt meg. Volt olyan magas, mint Hengall, ám korántsem olyan
termetes. Harcban alighanem ő bizonyult volna a fürgébbnek, míg Hengall az
erősebbnek, Hengall mégsem mutatta jelét, hogy tartana a harctól. Nagyot ásított, azután
biccentett idősebbik fiának.
- Elhoztad nekem az idegen aranyát. - Helyes. - A földön fekvő medveprém felé intett. -
Mindent ide tegyél le, fiú.
Lengar megmerevedett. A falu lakói azt hitték, küzdeni fog, hisz tekintete ékesen
árulkodott arról, hogy szinte a tébolyulásig rabja az erőszaknak, ám atyja kitartó,
szenvtelen pillantásával szembesülve Lengar úgy döntött, a harc helyett inkább érvelni
p r ó b á l .
- Ha egy ember agancsot talál az erdőben - kérdezte - át kell-e azt adnia atyjának? - Elég
hangosan beszélt, hogy valamennyien jól hallhassák. Ratharryn népe a közeli kunyhók
körül csoportosult, hogy teret engedjen az összecsapásnak, és néhányan most
helyeslőén kiáltottak fel. - Vagy ha rátalálok a vadméhek mézére - folytatta Lengar, aki
egyre inkább felbátorodott a támogató hangoktól - ki kell-e állnom a méhek csípését, hogy
utána átengedjem a mézet atyámnak?
- Igen - felelte Hengall, majd fáradtan felásított. - A köpenyre, fiú.
- Egy harcos jelent meg a földünkön - kiáltotta Lengar - egy Kinti idegen, és aranyat
hozott. Megöltem az idegent és elvettem az aranyát. És ne lenne az enyém? - A tömegből
néhányan azt kiáltozták, hogy csakugyan az övé, bár korántsem annyian, mint ahányan
korábban támogatták. Hengall és a szenvtelenség légköre meg se rezdült.
A törzsfő kutatni kezdett az övén függő kis tarsolyban, és elvette a kis arany rombuszt,
amit Saban hozott neki a Régi Templomból. Leejtette a kis fémdarabot a köpenyre. - És
most a többit - parancsolta Lengarnak.
- Az arany az enyém! - erősködött Lengar, ám ezúttal csak anyja, Ralla és egyik
legközelebbi barátja, Jegar támogatta fennhangon. Jegar alacsony, de szívós és inas férfi
volt, egyidős Lengarral, de máris a törzs egyik legnagyobb harcosa. Csatában éppoly
önfeledten gyilkolt, mint Lengar, és most is szívesen dűlőre vitte volna a dolgot, ám
Lengar egyetlen más vadásztársának se fűlt hozzá a foga, hogy összeakaszkodjék
Hengallal. Rábízták Lengarra, hogy megnyerje az összecsapást, és most úgy tűnt, Lengar
erőszakkal fog érvényt szerezni jogának, mert hirtelen előreszegezte lándzsáját, ám döf
és helyett csak magasba emelte a fegyvert, hogy nyomatékot adjon szavainak.
- Én találtam az aranyat! Öltem az aranyért! Az arany engem talált meg! És most
engedjem, hogy apám eldugja a kunyhójában? Hogy ott porosodjék? - Együttérző
mormolás fogadta szavait; Ratharrynban sokan nehezteltek Hengallra összeharácsolt
kincséért. Drewennában és Cathallóban a törzsfő a világ elé tárta gazdagságát, bronzzal
jutalmazta harcosait, fénylő érccel ékesítette asszonyait és óriási templomokat emeltetett,
míg Hengall a kunyhójában tárolta Ratharryn vagyonát. Mégis mihez kezdenél az
arannyal? - avatkozott közbe Galeth. Felállt, kibontott haja feketén, csapzottan hullt arca
köré, s ettől csatába induló harcosra emlékeztetett. Leengedte lándzsája hegyét is. -
Mondd csak, öcsém - hívta ki maga ellen Lengart - te mihez kezdenél az arannyal?
Jegar indult, hogy elfogadja Galeth kihívását, ám Lengar félretolta barátja lándzsáját.
- Ezzel az arannyal - kiáltotta, és megkocogtatta a mellkasán viselt rombuszokat -
harcosokat, lándzsásokat és íjászokat vehetnénk, hogy mindörökre megtörjük Cathallo
uralmát! - A hangok, melyek legelőször is támogatták, most újult erővel harsantak fel;
Ratharryn népéből sokan rettegve tekintettek Cathallo erősödésére. Alig múlt el idő tavaly
nyár óta, amikor Cathallo harcosai elfoglalták Maden települését, mely Ratharryn és
Cathallo közt fekszik, és azóta alig telt el olyan hét, hogy Cathallo harcosai ne törtek volna
be Hengall földjére, marhát vagy disznót rabolni. A törzsből sokan nehezteltek Hengallra,
amiért semmit sem tett a fosztogatás megakadályozására. - Volt idő, amikor Cathallo
sarcot fizetett nekünk! - kiáltotta Lengar, akit felbátorított a tömeg támogatása. - Amikor
asszonyaik táncoltak a mi templomainkban! És most gyáván meghunyászkodunk, ha
Cathallo harcosai a közelünkbe jönnek! Megalázkodik az előtt a szuka fattya Sannas előtt!
És az arany, a bronz, a borostyán, ami felszabadíthatna bennünket, hol vannak ezek?
Hová lesz ez az arany is, ha lemondok róla? Az ő kincsét gyarapítja! - Az utolsó szavaknál
elfordult, és lándzsájával apjára mutatott. - És mihez kezd Hengall az arannyal? -
kérdezte Lengar. - Elássa! Aranyat a vakondoknak! Ércet a férgeknek! Kincset az
é l ő s k ö d ő k n e k !
Hengall szomorúan csóválta a fejét. A tömeg, mely megélj enezte Lengar utolsó szavait,
azonnal elnémult, és várta a harc kezdetét. Lengar emberei is azt gondolhatták, közel a
döntő pillanat, mert összeszedték bátorságukat, és előreszegezett fegyverekkel
felsorakoztak vezérük mögé. Jegar előretáncolt, a fogait vicsorgatta, lándzsája hegyét
Hengall hasára irányította. Galeth közelebb araszolt Hengallhoz, készen fivére védelmére,
de Hengall elhessegette Galethet, majd elfordult, előrehajolt és előrántotta harci
buzogányát rejtekhelyéből, a kunyhó ereszének zsúpszalmája alól. A karvastagságú,
formátlan szürke kődarabban végződő tölgyfadorong olyan játszi könnyedséggel
összeroppantotta egy felnőtt férfi koponyáját, mintha az ökörszem tojása lett volna.
Hengall megtámasztotta a buzogányt, majd újra a medveprém felé bökött.
- Az egészet, fiú. - Szándékosan sértette meg felnőtt fiát. - Az egészet, a prémre.
Lengar meredten nézte. A lándzsa messzebb elért, mint a buzogány, de azt is tudta, hogy
ha az első döfés célt téveszt, az a kődarab szétzúzza a koponyáját. Lengar tehát
habozott, és Jegar eközben elfurakodott mellette. Hengall Jégárra mutatott a
b u z o g á n n y a l .
- Megöltem az apádat is, kölyök - vicsorogta - amikor kihívott a törzsfőségért. Szétzúztam
a csontjait, a disznóknak adtam a húsát, csak az állkapcsát tartottam meg. Hirac!
A tetőtől talpig sárral és mésszel borított főpap kilépett a tömegből.
- Tudod, hová rejtettem azt az állkapcsot? - kérdezte Hengall.
- Tudom - felelte Hirac.
- Ha ez a féreg nem lép vissza - emelte fel a hangját Hengall, miközben '66enyegető
pillantást vetett Jégárra - átkozd el a vérét. Fonnyaszd meg az ágyékát. Töltsd meg a
gyomrát fekete férgekkel.
Jegar egy pillanatra megtorpant. Bár Hengall buzogányától nem rettegett, Hirac átkától
annál inkább, ezért fürgén visszalépett. Hengall újra fiához fordult.
- A köpenyre, fiú - mondta halkan - és most azonnal! Vár a reggelim!
Lengar ellenállása felmorzsolódott. Egy pillanatig úgy tűnt, apjára veti magát, s inkább
választja a halált a megszégyenülés helyett, ám aztán elernyedt, kétségbeesett
mozdulattal félrehajította a lándzsát, majd leoldotta nyakából az aranyat, és fel tépte a
varrásokat, melyek a nagy rombuszokat ujjasához rögzítették. Az összes aranyat a
medveprémre helyezte, majd megoldotta övét, és nagy aranycsatjával együtt a kincs
tetejére hajította. - Én találtam az aranyat - védekezett még azután is, hogy befejezte.
- Te és Saban találtad - engedte meg Hengall - csakhogy nem az erdőben, hanem a Régi
Templomban, ami azt jelenti, hogy az arany mindannyiunké! És miért? - A törzsfő
megemelte a hangját, hogy mindenki jól hallhassa. - Az istenek nem fedték fel a
szándékukat, ezért várunk, amíg választ kapunk erre a kérdésre. De ez itt akkor is Slaol
aranya, ő küldte el nekünk, és biztosan nem ok nélkül. - Beakasztotta lábát a
medveprémbe, és magával vonszolta a kincset a kunyhó kapujáig, ahonnét női kezek
húzták be a fénylő halmot. Elhaló sóhaj futott végig a tömeg sorain; valamennyien tudták,
milyen hosszú időnek kell eltelnie, amíg viszontlátják ezt az aranyat. Hengall ügyet sem
vetett elégedetlenségükre.
- Akadnak olyanok - kiáltotta - akik arra bíztatnak, vezessek harcosokat Cathallo népe
ellen, és vannak olyanok Cathallóban, akik szívesen vennék, ha ifjaik ránk támadnának!
De Cathallóban se mindenki akar háborút. Sokan tudják, hogy a háborúban odavesznek
az ifjak, és ha győznek is, a harc legyengíti őket. Ezért is nem lesz háború - fejezte be
kurtán a szónoklatot.
Hengall a tőle megszokottnál jócskán többet beszélt, és az is ritka alkalomnak számított,
hogy megosztotta másokkal a gondolatait. Áruld el a gondolataidat, mondta egyszer, és a
lelkedet árulod el. Nem mintha bárkit is meglepett volna a kinyilatkozás. Hengall, a Harcos
szívből gyűlölte a háborút. Az élet értelme, szerette mondogatni, levágni a búzát, nem
pedig az ellenséget. Nem bánta, ha harcba kellett indulnia a Kintiek ellen, akik idegenek
és mind tolvajok, de nem szívesen viselt hadat a szomszédos törzsek ellen, akik
osztoztak Ratharryn nyelvén és istenein. Végigmérte Lengart.
- Hol van a halott Kinti? - kérdezte.
- A Régi Templomban - felelt Lengar keserű hangon.
- Vigyél egy papot - utasította Hengall Galethet - és szabaduljatok meg a tetemétől. -
Visszahúzódott a kunyhójába, hátrahagyva a vereséget szenvedett és megszégyenült
L e n g a r t .
A köd utója is szertefoszlottam int a nap áttört a vékony felhők mögül. A mohával borított
zsúpszalma gőzölögni kezdett a melegtől. A felfokozott izgalom lassan alábbhagyott,
habár a vihar utóhatásai épp elég okot adtak a csodálkozásra. A folyó kiöntött medréből,
víz alá került a települést körülölelő kiterjedt árok, az esőtől sújtott búza és árpa elfeküdt a
m e z ő k ö n .
És még mindig Hengall volt a törzsfő.
A roppant földsánc körülzárta Ratharrynt. A népek még ma is csodálták őseiket, akik ilyen
magasztos falakat emeltek, melyek ötszörte olyan magasra szöktek, mint az ember, és
védőgyűrűbe fogták a kunyhókat, melyek száz családnak adtak otthont. A partoldalt
agancsokkal, ökörcsontokkal vájták ki a földből és mészkősziklákból; a sáncok tetejébe
ökrök, farkasok és ellenséges lándzsások koponyáját helyezték, hogy távol tartsák a sötét
erdő szellemeit. Minden településen, de még a magányosan álló felvidéki házaknál is
koponyákkal riasztották el a szellemeket, ám Ratharrynban a nagy földsáncra is koponyák
kerültek, hogy ezzel félelmet ültessenek a törzs ellenségeinek szívébe.
A családok mind a falu déli részén éltek, míg északra kerültek a fazekasok és ácsok
kunyhói, a törzs egyetlen kovácsának műhelye, és a cserzővargák gödrei. A falakon belül
így is maradt elég hely, hogy egy ellenséges támadás esetén a disznók és lábasjószágok
itt leljenek menedéket, és ilyen alkalmakkor az emberek elárasztották a sáncokon belül
emelt két templomot is. Mindkét szentélyt faoszlopok alkották. A nagyobbik, Lahanna
holdistennőnek ajánlott templom öt körből állt, míg a kisebb, három körből álló templomot
Arryn, a völgy istene és asszonya,
Mai, a folyó istennője tiszteletére emelték. A templomok legmagasabb pillére háromszor
magasabb volt Galethnél, a törzs legmagasabb emberénél, ám ez is eltörpült a harmadik
szentély mellett, amely a sáncoktól délre magasodott. Ez a harmadik templom hat körből
állt, két körön az oszlopok tetejét szemöldökfák is összekötötték, és a szentélyben Slaolt,
a nap istenét imádták. A Nap Templomát szántszándékkal emelték a településen kívül,
hiszen Slaol és Lahanna örök vetélytársak voltak, és megkövetelték, hogy az egyikük
templománál végrehajtott áldozatot ne lehessen látni a másik szent helyéről.
Slaol, Lahanna, Arryn és Mai a legfontosabb istenségnek számított Ratharrynban, ám a
népek ezernyi más istent is ismertek a völgyben, még egyszer annyit a hegyekben,
számolatlanul sokat a negyeken túl, és milliárdnyit a szelekben. Egyetlen törzs sem
építhetett templomot valamennyi istenségnek, de még csak nem is ismerhette
valamennyiüket, és a számtalan ismeretlen isten mellett még ott voltak a holtak szellemei,
az állatok szellemei, a vízfolyások szellemei, a tűz szellemei, a levegő szellemei, minden
csúszó-mászó, lélegző, növekvő és elhalt élőlények szellemei. Ha valaki egy nyugodt
estén megállt a dombok tetején, és csendben maradt, meghallhatta a szellemek
sustorgását, és ez a sustorgás az őrületbe is kergette, ha nem járt el imádkozni a
s z e n t é l y e k b e .
Akadt egy negyedik szent hely is, a Régi Templom, amely a déli dombokon feküdt, immár
mogyoróbokrokkal és gyomokkal benőtten. A templomot valamikor Slaolnak szentelték,
ám évekkel ezelőtt, senki sem tudta, mikor, a törzs új templomot emelt Slaolnak a falu
közelében, és a régi templomot elhagyták. Mellőzték azonban bármennyire, meg kellett
őriznie hatalmát, hiszen erre a helyre érkezett el a Kintiek aranya. És most, a nagy vihar
másnapján Galeth is visszatért az ősi templomba három emberével, hogy megkeresse és
elföldelje a Kinti holttestét. A négy férfit Neel, Ratharryn legifjabb papja kísérte el,
védelemként a halott idegen szelleme ellen.
A csapat először a domb gerincén állt meg, ahol meghajolt a Régi Templom és a
település közt álló sírhalmok előtt. Neel kutyaként üvöltött, hogy magára vonja az ősök
szellemeinek figyelmét, majd közölte velük, milyen küldetés hozta a férfiakat a felföldre.
Amíg Neel a holtakkal társalgott, Galeth a szent ösvényre meredt, mely nyílegyenesen
tört nyugat felé. Az ősök építették azt az utat, ám ahogy a Régi Templomot, ezt is sorsára
hagyták az emberek és eltemették a növények, s ma már a papok se tudják megmondani,
miért vájták ki a földből szálegyenes árkait és partoldalait. Hirac azt gondolta, talán így
próbálták kiengesztelni Rannost, a vihar istenét, bár biztosat ő sem tudott, és a
bizonyosság nem is érdekelte. Ahogy a lándzsájára támaszkodott, és arra várt, hogy Neel
kicsiholjon egy előjelet az istenekből, Galeth számára úgy tűnt, az egész világ megérett a
pusztulásra. Elrothadt, ahogyan az ősi szent út és a Régi Templom. Ahogyan Ratharrynra
is csak a pusztulás vár, a silány aratások és a kitartó ragályok ostromában. Fásultság ülte
meg a levegőt, mintha maguk az istenek is belefáradtak volna a zöld világ szüntelen
körforgásába, és ez a fásultság megrémítette Galethet.
- Indulhatunk - jelentette ki Neel, habár az őt kísérő férfiak egyike se tudta, milyen előjelre
lett figyelmes az ifjú pap. Talán a köd egy foszlánya kapaszkodott bele a fák ágaiba, vagy
egy sas változtatott hirtelen a röptén, esetleg egy vadnyúl ugrott fel a fűcsomók közül,
Neel mindenesetre biztos volt benne, hogy az ősök szellemei megadták az engedélyt a
továbbhaladásra. A kis csapat tehát leereszkedett a keskeny völgybe, majd nekiindult a
kaptatón a Régi Templom felé.
Neel vezette őket az elkorhadt oszlopok és mogyoróbokrok között, a töltésúton át, és az
ifjú pap, kinek szarvasbőr tunikáját átáztatták a nedves levelek, meglepetten torpant meg,
amint elérte a régi szellemházat. Összevonta szemöldökét és sziszegett, majd
megérintette ágyékát, hogy elűzze magától a gonoszt. Nem az idegen teste indította ilyen
elővigyázatosságra, hanem a szentély központi tere, melyet láthatóan megtisztítottak
minden gyomtól és mogyoróbokortól. Mintha valaki titokban ide járna, és az ökörkoponya
jelenléte arra utalt, hogy bárki is imádkozik ezen az elfeledett helyen, Slaolt imádja,
hiszen az ökör Slaol állata, ahogyan a borz, a denevér és a bagoly Lahannához tartozik.
Galeth is megérintette az ágyékát, bár ő inkább tartott a halott idegentől, aki a hátán
feküdt, a mellkasából előmeredező három nyílvesszővel. Neel négykézlábra ereszkedett
és kutya módjára csaholt, hogy távol űzze a halott ember szellemét a kihűlt testtől.
Hosszú ideig csaholt és ugatott, azután hirtelen felegyenesedett, összedörzsölte tenyerét,
és közölte, hogy a tetem immár biztonságos.
- Vetkőztessük le - adta ki a parancsot Galeth - és ássunk neki sírgödröt az árokban. - Az
idegent minden szertartás nélkül temették el, hiszen nem tartozott Ratharrynba. Nem volt
más, csak egy közönséges Kinti. Senki sem fog táncolni vagy énekelni érte, hiszen ősei
nem voltak Ratharryn ősei.
Galeth hatalmas testi ereje dacára megszenvedett, amíg kiszabadította a nyilakat az
idegen fagyos testéből, de a vesszők végül kiszabadultak, ha a kovahegyek bent is
ragadtak a tetemben, ahogyan az helyén is való. Minden törzs lazán rögzítette a
nyílhegyeket, hogy a vadállat vagy az ellenség ne téphesse ki a tüskés kovát, mely így
elfertőzte a sebet. Galeth félrehajította a három vesszőt, azután lecsupaszította a tetemet,
csak a csuklójára kötözött kőlapot hagyta rajta. Neel attól félt, hogy a gyönyörűen
felfényezett kőlap varázserejű amulett, ami Ratharrynra szabadítja a Kintiek világának egy
sötét szellemét, és bármennyire is erősködött Galeth, hogy csak a férfi csuklóját védte az
íj húrjának csípésétől, az ifjú papot nem tudta meggyőzni. Újra megérintette ágyékát, hogy
elűzze magától a gonoszt, azután kiköpött a kőre.
- Temessétek el!
Galeth emberei szarvasagancsokkal és ökrök lapockacsontjaival mélyítették ki az árkot a
templom nap felé néző bejáratánál, azután Galeth keresztülvonszolta a csupasz testet a
mogyoróbokrokon, és belökte a sekély sírhantba. Az idegen nyílvesszőket félbetörték és a
tetem mellé szórták, majd a földet visszarugdalták a helyére, és laposra döngölték. Neel a
sírra vizelt, átkot mormolt a halott ember lelkére, azután visszafordult a templomhoz.
- Még nem végeztünk? - kérdezte Galeth.
Az ifjú pap felemelte kezét, hogy csendre intse. Begörbítette lábait és ólálkodni kezdett a
bozótosban, s minden lépés után megállt fülelni, mintha csak egy vadat próbálna
becserkészni. Galeth nem avatkozott közbe, és feltette, hogy Neel csak biztosra akar
menni, nehogy a halott szelleme menedéket lelhessen a templomban, ám a
mogyoróbokrok mélyén ekkor lábdobogás hallatszott, majd csaholás, egy fájdalmas
kiáltás, és a visszasiető Galeth azt látta, hogy Neel diadalmasan szorongatja egy
szánalmas teremtmény fülét. A pap foglya szurtos kölyök volt csupán, elvadult fekete
hajjal, melynek fürtjei koszos arcához tapadtak. A mocsokréteg alatt inkább tűnt
vadállatnak, mint embernek. A csontvázszerűen vézna ifjonc kétségbeesetten rugdalta
Neel lábát, és visított, akár egy malac, míg Neel vadul hadakozott, hogy lecsendesítse.
- Ereszd el - utasította Galeth.
- Hiracnak kell - közölte Neel, miután végre sikerült egy ütéssel leterítenie a fiút. - Én
pedig tudni akarom, miért rejtőzködött itt! Megéreztem a szagát. A mocskos kis varangy -
köpött a fiú felé, majd újabb pofont kevert le neki. - Tudtam, hogy valaki próbál
közbeavatkozni - folytatta Neel diadalmasan, miközben szabad kezével körbemutatott a
megtisztított területen, melynek közepén most is ott feküdt az ökörkoponya - és ez a
koszos kis fattyú volt az! - Az utolsó szavak fájdalmas sikolyba csaptak át, amint a pap
hirtelen elengedte a fiú fülét és összegörnyedt a fájdalomtól, Galeth pedig látta, hogy a fiú
Neel csontokkal szegélyezett tunikája alá nyúl, hogy megszorongassa az ágyékát, azután,
mint a véreb szorításából váratlanul kiszabaduló rókakölyök, négy kézlábra ereszkedjen,
és eltűnjön a cserjék között.
- Fogjátok el! - üvöltötte Neel. Kezével az ágyékát markolászta, és előre-hátra ringott,
hogy kordában tartsa fájdalmát.
- Hadd menjen - legyintett Galeth.
- Hiracnak kell! - erősködött Neel.
- Akkor majd Hirac elkapja - csattant fel Galeth indulatosan.
- Most pedig menj. Lódulj! - Kilökdöste a megsebesült papot a templom központi
tisztásáról, azután lekuporodott a mogyoróbokrokhoz, melyek mögött a különös
teremtmény eltűnt.
- Camaban? - Nem kapott választ. - Nem akarlak bántani.
- Mi-mi-mindenki csak bánt - hallatszott Camaban hangja a bozótos mélyéből.
- Én nem - mondta Galeth - tudod, hogy én nem. - Sokáig nem hallatszott nesz, azután
Camaban bukkant fel a mogyoróbokrok közül. A hosszú, keskeny, hangsúlyos
állkapoccsal keretezett arcból hatalmas, zöld '73zemek méregették bizalmatlanul a világot. -
Gyere, beszélgessünk - hátrált Galeth a tisztás közepe felé. - Nem bántalak. Sose
b á n t o t t a l a k .
Camaban négykézláb araszolt előrébb. Tudott állni, még gyalogolni is, csak éppen
mulatságos módon totyogott, hiszen megnyomorodott bal lábbal született - ezért is lett
Camaban. A neve annyit jelentett, Nyomorék Gyermek, habár a törzs legtöbb gyereke
Korcsnak, vagy még rosszabbnak nevezte. Hengall középső fia volt, Hengall azonban
megtagadta és Ratharryn falain túlra száműzte, arra kárhoztatva gyermekét, hogy a nagy
sáncon túl élő népek szemetén éljen. Camabant négy nyárral ezelőtt, tízéves korában
űzték el otthonából, és sokan azon is csodálkoztak, hogy egyáltalán életben maradt.
Mostanra, ha nem lenne nyomorék és számkivetett, már teljesítette volna a férfiasság
próbáját, ám így egy törzs sem fogadta férfiként a sorába, és örökre gyermek maradt,
nyomorék gyermek. Hengall legszívesebben már a születésekor végzett volna
Camabannal, hiszen egy nyomorék gyermek a lehető legbaljósabb előjel, rosszabb egy
lánynál is, de a fiú hasán félhold alakú vörös anyajegyet találtak, és Hirac kijelentette,
hogy a csecsemőt Lahanna jelölte meg magának. A gyermek még megtanulhat járni,
vélte a főpap, csak idő kell hozzá. Camaban anyja is az újszülött életéért könyörgött.
Akkoriban ő volt Hengall legidősebb asszonya, és oly sokáig nem fogant meg, hogy már
mindenki terméketlennek tartotta. Lahannához fohászkodott, ahogyan minden
gyermektelen anya, és elzarándokolt Cathallóba Sannashoz, a varázslónőhöz, aki
gyógyfüveket adott neki, és egy álló éjszakára egy frissen leolt farkas véres prémjébe
burkolta. Camaban kilenc holddal később született, de nyomorékon. Az anya mégis
könyörgött az életéért, de végül csak a holdsarló alakú anyajegy vette rá Hengallt, hogy
megkímélje a fiú életét. Camaban anyja sosem fogant meg újra, ám szívből szerette
farkas-fiát, és amikor meghalt, Camaban úgy üvöltött, akár egy elárvult farkaskölyök.
Ekkor történt, hogy Hengall egyetlen ökölcsapással elhallgattatta, és viszolygásában
megparancsolta, hogy a korcsot vessék Ratharryn falain kívülre.
- Éhes vagy? - kérdezte Galeth a fiút. - Tudom, hogy tudsz beszélni - folytatta, miután
hiába várt válaszra - az imént beszéltél! Éhes vagy?
- Én mindig éhes vagyok - felelte Camaban, miközben gyanakvóan méregette csapzott
haja mögül.
- Liddával küldök ételt - mondta Galeth. - De hol hagyja neked?
- A… a.. .a folyó mellett - válaszolt Camaban - ahol Hirac fia meghalt. - Mindenki ismerte
azt a helyet, nem messze a falutól. A főpap gyermeke ott fulladt vízbe, ahol az égerek és
fűzfák közt egy kökénybokor is szárba szökkent, Hirac szerint elhalt gyermekének
s z e l l e m e .
- Ne itt? - kérdezte Galeth.
- Ez titok! - kiáltott fel Camaban, majd felmutatott az égboltra. - Nézd! - mondta izgatottan.
Galeth felnézett, és nem látott semmit. - Az o-o-oszlop! - dadogta Camaban. - Az
o - o - o s z l o p .
Galeth újra felnézett.
- Az oszlop? - kérdezte, aztán már emlékezett rá, hogy nemrég még állt a szellemház
egyetlen megmaradt oszlopa. Ismerős tájékozódási pont volt, mely messze kimagaslott a
mogyoróbokrok közül, ám mostanra elroppant. Alsó fele még mindig szálegyenesen állt ki
a földből, de a felső része elszenesedett és üszkös darabjai szétszóródtak az
aljnövényzetben. - Villám csapott bele - bólintott Galeth.
- Slaol - mondta Camaban.
- Nem Slaol - vetette ellene Galeth. - Rannos. Rannos a villámlás istene.
- Slaol! - erősködött Camaban dühösen. - Slaol!
- Akkor legyen Slaol - egyezett bele Galeth. Szánakozva nézett le a szurtos, elvadult fiúra,
kinek arcát eltorzította az indulat. - És mit tudsz még Slaolról?
- Ő be-be-beszél hozzám - felelte Camaban.
Galeth megérintette az ágyékát, nehogy magára vonja az isten rosszallását.
- Beszél hozzád?
- Éjjelente sokszor - bólintott Camaban. - És nagyon dühös, amiért Le-Le-Lengar
visszajött, és e-e-elvitte a kincset. Az a kincs Slaolé, tudod? - kérdezte halálos
k o m o l y s á g g a l .
- Honnét tudod, hogy Lengar elvitte a kincset? - kérdezte Galeth.
- Onnét, hogy-hogy figyeltem! Itt voltam. Meg a-a-akarta ölni Sabant, és nem látott. Itt
voltam. - Camaban megpördült, hogy újra eltűnjön a mogyoróbokrok között. Galeth
követte a fiú által taposott csapást, míg el nem jutott a ruganyos faágakból szőtt apró
kunyhóig. - Itt élek - közölte Camaban, és kihívó pillantást vetett nagybátyjára. - Én
va-va-vagyok a templom őre.
Galeth kevés híján sírva fakadt, ahogyan a fiú szánalmas hencegését hallgatta. Camaban
ölyvharasztból vetett ágyat magának, emellett feküdt kevéske tulajdona: egy róka
koponyája, egy törött cserépedény, egy hollószárny. Öltözetként csak egy rothadó
birkaprémet viselt, ami úgy bűzlött, akár a cserzővargák gödrei.
- Senki se tudja, hogy itt élsz? - kérdezte Galeth.
- Csak te. - Most először csendült bizakodás a fiú hangjában.
- Még Sabannak se mo-mo-mondtam el. Ő hoz nekem ételt, de-de-de azt is a folyóhoz
v i t e t e m .
- Saban hoz neked ételt? - kérdezte Galeth, egyszerre meglepve és elégedetten. - És azt
mondod, Slaol beszél hozzád?
- Mi-mi-mindennap - hebegte Camaban.
Galeth mosolyogva hallgatta ezt a képtelenséget, de Camaban ezt nem láthatta, mert
elfordult és kutakodni kezdett a levelek közt, míg egy rejtekhelyről elő nem húzta az
idegen rövid íját. Csak a Kintiek használtak ilyen íjat, és fogatták össze ínszalaggal a fa
csíkjait és az agancsot.
- Le-Le-Lengar használta múlt éjjel - mondta Camaban. Pe-pe-pedig az idegen már
hal-hal-haldoklott. - Itt szünetet tartott, és az arcán aggodalmas kifejezés jelent meg. -
Mi-mi-mit akar tőlem Hirac? - kérdezte.
- Galeth habozott felelni. Nem akarta elárulni Camabannak, hogy fel akarják áldozni, bár
aligha lehetett más oka annak, ha Hirac érdeklődni kezdett utána.
- Meg akar ölni - mondta Camaban nyugodt hangon - igaz? Galeth vonakodva bólintott.
Legszívesebben azt felelte volna számkivetett unokatestvérének, hogy meneküljön,
induljon nyugatnak vagy délnek a rengetegbe, de mi haszna lett volna egy ilyen
tanácsnak? A gyermek mindenképp meghal, vagy a vadak kapják el, vagy a
rabszolga-kereskedők, akkor már jobb, ha Lahannának áldozzák.
- Megtérsz az istennőhöz, Camaban - felelte Galeth - csillag leszel, és fentről nézel le
r á n k .
- Mikor? - kérdezte Camaban, akit láthatóan nem indított meg a nagybátyja által felvázolt
j ö v ő .
- Holnap, azt hiszem.
A fiú gúnyosan elmosolyodott.
- Me-meg-megmondhatod Hiracnak, hogy holnap re-re-reggel ott leszek Ratharryn előtt.
Elfordult, hogy visszategye rejtekhelyére a drága íjat. Más dolgokat is rejtegetett itt: az
idegen üres tegezét, egy kígyó lenyúzott bőrét, egy meggyilkolt gyermek csontjait, további
csontokat, rajtuk apró jelekkel, és mind közül a legértékesebbet, a két kis aranyrombuszt,
amit Camaban azalatt szerzett, míg Lengar Sabant üldözte. Most magához vette és
szorosan az öklébe szorította az aranyat, de nem mutatta meg Galethnek.
- Azt hiszed, bolond vagyok - kérdezte - igaz?
- Nem - felelt Galeth.
- Pe-pe-pedig az vagyok - mondta Camaban. Slaol bolondja, aki az ő álmait látja.
Csak épp senki sem figyel rá, mert nyomorék. S ezért meg kell halnia.
Másnap reggel Neel két emberrel sekély sírt ásatott Lahanna templomában, éppen belül
a legkülső körön. Az emberek egyetértettek abban, hogy kedvező nap ígérkezik az
emberáldozathoz: a vihar nyomában járó felhők gyorsan ritkultak, és Lahanna is
megmutatta sápadt arcát Slaol egén.
Néhány sötétebb felhő is feltűnt, amint a tömeg összegyűlt a templom öt gyűrűje körül, és
sokan attól tartottak, Hirac elhalasztja az áldozatot, ám a főpap bizonyára nem aggódott
néhány felhő miatt, mert a kunyhójából nemsokára felbukkantak az első táncosok. A
táncosok - valamennyien asszonyok - leveles kőriságakkal söpörték a földet, amint ott
ugrándoztak a hét pap előtt, kinek mezítelen testét mésztejjel fehérre festették, majd a
mészbe ujjaikkal cirkalmas mintákat rajzoltak. Hirac inakkal egy pár szarvasagancsot
erősített a fejéhez, és a szarvak veszedelmesen imbolyogtak, amint a főpap
tánclépésekkel az asszonyok után indult. A derekán csontövet viselt, még több csont
függött alá csatakos-sárkérges hajából, a nyaka körül fénylő borostyán talizmán
verdesett. Neel, a legifjabb pap sípon játszott, melyet egy hattyú szárny csontjából
készített, és harsány dallamai az ugrándozás ütemére emelkedtek-süllyedtek. Gilan, aki
sorban Hirac után következett, a kezénél fogva vezette Camabant. A fiút erre az egy
napra engedték vissza Ratharrynba, s amíg itt volt, az asszonyok virágot fűztek fekete
hajába, melyet előzőleg gondosan kifésültek, így most egyenesen hullt alá keskeny
csípőjére. Ο maga is mezítelen volt, és megsikált bőre természetellenesen tisztának tűnt.
Lahanna vörös jele izzani látszott lapos hasfalán. Akárcsak Hengall két másik fia, ő is
szálas termetű volt, bár valahányszor megnyomorodott bal lábára lépett, a teste
görcsösen kicsavarodott. A papokat Hengall és a törzs vénei követték.
Négy férfi a fából készült dobokat ütötte, amint a menet közeledett, és a templom körül
összegyűlt törzs tagjai táncolni kezdtek. Eleinte csak ide-oda ingadoztak, ám amint a
dobosok fokozni kezdték az ütemet, a nap haladásának irányában megindultak a körben,
s csak annyi időre álltak meg, amíg utat engedtek a papoknak és a véneknek. Miután a
menet áthaladt, a táncosok gyűrűje újból szorosan összezárult.
Csak a pap és az áldozat léphetett a körsánc hasadékán át a templomba. Hirac haladt
elöl, és egyenesen a frissen ásott sírhoz lépett, ahol felüvöltött a fakó holdra, hogy
magára vonja az istennő figyelmét, miközben Gilan elvezette Camabant a kör túlsó felére,
és a többi pap ott szökdécselt a körön kívül. Egyikük magasra tartotta a törzs
koponyafáját, hogy az ősök is láthassák, milyen fontos dolog készülődik Ratharrynban
ezen a napon, míg a másik egy bölény jókora combcsontját hordozta magával. A csont
egyik végének görcsös, bütykös tömegét vörös okkerra festették; ez volt a törzs
Gyermekölője, és a gyerekek, akik a közelben táncoltak szüleikkel, csak félve mertek
r á n é z n i .
Hengall a templom kapujában állt meg. Egyedül ő nem táncolt. A lábainál az istennőnek
szánt ajándékok feküdtek: egy kőbuzogány, egy bronz öntecs, és egy Kinti cserépedény,
melynek mintáit az agyagba préselt kötelekkel alakították ki. A papok, akik nem dolgoztak
a földeken vagy neveltek állatokat, megtartották ezeket az ajándékokat, hogy később
élelemre cseréljék őket.
A törzs addig táncolt, míg bele nem fáradt, amíg a dobok és saját kántálásuk ütemére
szinte révületbe lovallta magát. Most Lahannát hívták, míg a seprűsök, akik elűztek
minden kóbor lelket, aki csak megzavarhatta a szertartást, elhajították kőriságaikat, és
ütemesen ismétlődő énekbe kezdtek, hogy felébresszék a hold istennőjét. Nézz le ránk,
kántálták, nézd, mit hoztunk neked, figyelj bennünket. Boldogság csendült ki hangjukból,
mert tudták, hogy ajándékuk örömet szerez az istennőnek.
Hirac lehunyt szemmel táncolt. A veríték vékony árkokat hasított a mész mintázatába, s
úgy tűnt, hogy a főpap révületében beletántorodik a frissen megásott sírba, ám ekkor
hirtelen mozdulatlanná vált, felnyitotta a szemét, és újra felüvöltött a holdra, mely opálos
fénnyel izzott a fehér felhők között.
Néma csend borult a templomra. A táncosok lelassítottak és megálltak, az ének elhalt, a
dobosok megpihentették ujjaikat, és Neel is leemelte ajkairól a hattyúcsontból készült
s í p o t .
Hirac újra felüvöltött, majd kinyújtotta jobb kezét és megragadta a Gyermekölőt. A pap a
koponyafával odahúzódott mögé, hogy az ősök jól láthassanak mindent.
Gilan ösztökélni kezdte Camabant. Senki sem számított rá, hogy a fiú önszántából fog
menni, ám a tömeg legnagyobb meglepetésére a mezítelen fiú habozás nélkül sántikálni
kezdett a sír felé. Az összegyűltek megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Jobb feláldozni
olyasvalakit, aki hajlandó az áldozatra, még ha hajlandósága ostobaságából is fakad.
Camaban megállt a sír mellett, pontosan ott, ahol meg kellett állnia, és Hirac kipréselt
magából egy mosolyt, hogy eloszlassa a fiú esetleges félelmeit. Camaban hunyorogva
nézett fel a papra, de nem szólt. Egész nap nem szólt még akkor sem, amikor az
asszonyok fájdalmat okoztak neki, és kifésülték a bogokat csapzott hajából. Camaban
m o s o l y g o t t .
- Ki szól a fiú nevében? - kérdezte Hirac fennhangon.
- Én szólok - mordult fel Hengall a templom kapujában.
- Mi a neve?
- A neve Camaban - felelt Hengall.
Hirac elhallgatott, majd dühösen felmordult, amiért nem követték pontosan a szertartás
r e n d j é t .
- Mi a neve? - kérdezte újból, ezúttal még hangosabban.
- Camaban - felelte Hengall, majd rövid szünet után hozzátette. - Hengall fia, Lock
u n o k á j a .
Felhő takarta el a napot és vetett éles árnyat a templomra. A törzsből néhányan
megérintették az ágyékukat, hogy elűzzék a gonoszt, míg mások felfigyeltek rá, hogy
Lahanna még most sem tűnt el az égről.
- Kié Camabannak, Hengall fiának, Lock unokájának az élete? - kérdezte most Hirac.
- Az enyém. - Hengall felnyitotta a derékövén lógó bőrzacskót, és kis mészkőgolyót vett
elő belőle, amit odaadott Neelnek, aki elvitette Hiracnak.
A szemgolyónál alig nagyobb életkövet a gyermek születésekor faragták ki, és
elpusztították, amint a gyermek elérte a felnőttkort, ám egészen addig jelképezte a
gyermek lelkét. Ha a gyermek meghalt, a golyót porrá kellett őrölni, majd a port tejjel vagy
vízzel elegyíteni és meginni, hogy a lélek egy másik testben újjászülethessen. Ha a
gyermek eltűnt, elragadták a gonosz lelkek vagy a Kinti rabszolga-kereskedők, a követ az
egyik templompillér közelében kellett elásni, hogy az istenek megóvják a hiányzó
g y e r m e k e t .
Hirac elvette a golyót, hozzádörgölte ágyékához, majd feltartotta a magasba, a
holdkorong felé.
- Lahanna! - kiáltotta. - Ajándékot hoztunk neked! Neked adjuk Camabant, Hengall fiát,
Lock unokáját! - Ledobta a golyót a fűbe, a sír mellé. Camaban újra elmosolyodott, egy
pillanatig úgy tűnt, előreveti magát és felkapja az életkövet a földről, ám Gilan sziszegve
intette nyugalomra, és a fiú ismét engedelmeskedett.
Hirac átlépett a síron.
- Camaban - kiáltotta - Hengall fia, Lock unokája, Lahannának adlak át! Tested legyen az
ő teste, véred az ő vére, lelked az ő lelke. Camaban, Hengall fia, Lock unokája, átvezetlek
törzsedből az istenek társaságába. Elpusztítalak! - És e szavakkal feje fölé emelte a
G y e r m e k ö l ő t .
- Ne! - sikoltotta egy rémült hang, és az egész törzs döbbenten fordult Saban felé.
Láthatóan a fiút is megrémítette tulajdon merészsége, mert szája elé kapta kezét, de így
sem leplezhette megindultságát. Camaban a féltestvére volt. - Ne - suttogta a tenyere
mögött - kérem, ne!
Hengall megvetően mordult fel, de Galeth védelmezően Saban vállára fektette kezét.
- Meg kell lennie - suttogta a fiú fülébe.
- De hát ő a testvérem - tiltakozott Saban.
- Meg kell lennie - erősködött Galeth.
- Elég! - hördült fel Hengall, és Lengar, aki cudar kedvében volt, mióta előző nap reggel
elveszítette a tekintélyét, mosolyogva figyelte, ahogyan apjuk nagy kedvence, Saban is
kegyvesztetté válik.
- Camaban - harsant fel újra Hirac hangja - Hengall fia, Lock unokája, Lahannának adlak!
- Hirac, akit Saban közbeavatkozása szintúgy kihozott a béketűrésből, teljes erővel
lecsapott a jókora bunkóval, és a mészkő golyó szilánkokra robbant szét. Addig püfölte a
golyó darabkáit, míg porrá nem őrölte valamennyit, és a tömeg lélegzetvisszafojtva
figyelte, ahogyan feledésre ítéli Camaban lelkét. Lengar elvigyorodott; Hengall arcáról
semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni. Galeth megborzongott, míg Saban tovább
szipogott, de nem tehetett semmit. Az áldozat kizárólag az istenekre és a papokra
t a r t o z i k .
- Mi a fiú neve? - kérdezte most Hirac.
- Nincs a fiúnak neve - felelte Gilan.
- Ki a fiú atyja? - kérdezte Hirac.
- Nincs a fiúnak atyja - felelt Gilan.
- Mely törzshöz tartozik?
- Nem tartozik egy törzshöz sem - formálta a szavakat gondosan Gilan. - A fiú nem
l é t e z i k .
Hirac belenézett Camaban zöld szemébe. Nem látta a fiút, hiszen a fiú már meghalt,
szellemét szilánkokra zúzták és porrá őrölték.
- Térdre - parancsolta.
Az ifjú engedelmesen letérdepelt. A törzsből némelyek furcsának találták, hogy egy ilyen
magas ifjút a Gyermekölővel áldozzanak fel, ám Sabanon kívül nem sokan akadtak
Ratharrynban, akik bánták Camaban halálát. A nyomorékok balszerencsét hoznak, ezért
is jobb, ha a nyomorékok meghalnak. Hirac a feje fölé emelte a Gyermekölőt, felnézett
Lahannára, majd még egyszer le Camabanra. A főpap teste megfeszült, felkészült a
gyilkos csapásra, erre azonban sosem került sor. Hirac mozdulatlanná dermedt, hirtelen
döbbent kifejezés jelent meg az arcán, és rémületét az tette teljessé, hogy váratlanul
hasadék nyílt a Slaol orcáját takaró felhők között, és a napfény egy sugara utat talált
magának a templomba. Az egyik legmagasabb pillér tetejére egy holló telepedett le, és jól
hallhatóan károgott egyet.
A Gyermekölő megremegett Hirac kezében, és a főpap képtelen volt lesújtani.
- Öld meg - suttogta Gilan. - Öld meg! - Ám Gilan Camaban mögött állt, így nem láthatta,
amit Hirac látott. Hirac meredt tekintettel nézett le Camabanra, aki kinyújtotta a nyelvét, és
azon két aranyszilánk feküdt. A Kintiek aranya. Slaol aranya.
A holló újra rikoltott, és Hirac a vészmadár felé fordította tekintetét, azon töprengve, mire
utalhat a jelenléte.
Camaban nyelve visszahúzódott a szájába, majd a nyomorék fiú megnedvesítette egy
ujját és belenyomta lelkének összetört porába.
- Slaol dühös lesz, ha megölsz - mondta Hiracnak anélkül, hogy egyszer is megcsuklott
volna a hangja, majd lenyalta az ujjáról a mészport. Újabb adagot gyűjtött össze a lélek
porából, és azt is magához vette.
- Öld meg! - rikoltotta Neel.
- Öld meg! - visszhangozta Hengall.
- Öld meg! - kiáltotta Lengar.
- Öld meg! - követelte a tömeg.
Hirac azonban nem mozdult. Camaban még több meszet vett magához, azután felnézett
a főpapra.
- Slaol parancsolja, hogy kíméld meg az életem - mondta nyugodt hangon, dadogás
n é l k ü l .
Hirac hátrébb lépett, szinte bele a sírgödörbe, és leengedte a földre a Gyermekölőt.
- Az istennő - jelentette be karcos hangon - elutasította az áldozatot.
A tömeg feljajdult. Saban, még mindig könnyes szemmel, nevetni kezdett.
És a nyomorék gyermek szabadon távozhatott.
3. FEJEZET
A balul végződött áldozat után félelem uralkodott el Ratharrynon, hiszen kevés előjel
baljósabb, mint amikor egy isten elutasít egy áldozatot. Hirac nem árulta el, miért nem volt
hajlandó megölni a gyermeket, csak annyit mondott, hogy jelet kapott, azután
visszavonult kunyhójába, ahol asszonyai szerint lázrohamok gyötörték, és két éjjel később
ugyanezek az asszonyok már vigasztalanul jajveszékeltek, mert a főpap meghalt.
Camabant okolták mindenért, szerintük a nyomorék fattyú átkozta el Hiracot, ám Gilan,
aki ily módon Ratharryn legvénebb papjává lépett elő, egyedül Hiracot hibáztatta, amiért
megpróbált megölni egy olyan gyermeket, aki magán viseli Lahanna jelét. Egyedül Hirac
tehet minderről, vélte Gilan, mert sajnálatra méltó módon félreértette az istenek üzenetét.
Az arany a Régi Templomban bukkant fel, ez pedig annak biztos jele, hogy Slaol újjá
akarja építtetni templomát. Hengall meghallgatta Gilant, akit szórakoztató és eredményes
szövetségesnek tartott, viszont nem bízott benne, amiért nem rejtette véka alá Cathallo
iránti nagyrabecsülését.
- Cathallóban - ösztökélte Gilan Hengallt - minden istennek építettek egy-egy templomot,
és azok jó szolgálatot tesznek nekik. Nekünk is ugyanezt kellene tennünk.
- A templomok vagyonokba kerülnek - torkollta le Hengall.
- Ha elhanyagoljuk az isteneket - vágta rá Gilan - mire megyünk a világ összes aranyával,
bronzával és borostyánjával?
Gilan főpap szeretett volna lenni, de a kor önmagában még nem jogosította fel erre a
tisztességre. Isteni jelre volt szükség, és valamennyi pap az előjeleket fürkészte, mielőtt
kiválasztotta volna azt a szerencsést, aki Hirac nyomába léphetett. Az előjelek azonban
nem sok jóval kecsegtettek: a balul végződött áldozat utáni napokban Cathallo harcosai
megint csak betörtek Ratharryn területére, hogy raboljanak és fosztogassanak.
Hengall nap nap után mást se hallott, csak elrabolt marhákról és disznókról szóló
számadásokat. Lengar szerint elérkezett az ideje, hogy megszólaljanak a harci dobok és
egy csapatnyi lándzsás északnak induljon, elfogni a fosztogatókat, ám Hengall ezúttal is
igyekezett kitérni a háború útjából. Lándzsások helyett Gilant küldte el, tárgyalni Cathallo
uraival, noha mindenki tudta, hogyan értelmezi a tárgyalást Sannas, a rettegett
varázslónő. Cathallónak lehetett törzsfője, lehettek nagy hadvezérei, mégis Sannas
uralkodott, és Hengall törzsében sokan máris attól tartottak, hogy a szipirtyó elátkozta
Ratharrynt. Különben miért vallottak volna kudarcot az áldozattal?
Eközben egyre baljósabb előjelek bukkantak fel. Egy gyermek a folyóba fulladt, egy vidra
szétszakított tucatnyi halcsapdát, Arryn és Mai templomában viperát láttak, és Hengall új
asszonya is elvetélt. Nyugat felől érkező szürke viharfelhők ülték meg az eget. Gilan
visszatért Cathallóból, beszélt Hengallal, majd újra északnak vette az irányt. A törzs
kíváncsi lett volna rá, miféle híreket hozott a pap, és mit üzent általa Hengall Cathallónak,
ám a törzsfő nem árult el semmit, és Ratharryn népe idővel visszatért a munkájához.
Edényeket kellett kiégetni, kovákat élezni, prémeket cserzeni, disznókat terelni, teheneket
fejni, vizet hozni, épületeket kijavítani, fűzfa halcsapdákat fonni, és csónakokat vájni a
hatalmas fatörzsekből. A déli part felől kereskedők érkeztek, kagylóval, sóval és
kőszekercékkel megrakott ökrökkel, és Hengall szokás szerint megsápolta az idegeneket,
mielőtt tovább engedte volna őket észak és Cathallo felé. Hengall az így szerzett
szekercék egyikét Slaol templomában, egy másikat Lahannáéban temette el, ám ezek az
ajándékok sem hoztak kedvező változást: másnap farkasok tűntek fel egy magasan fekvő
legelőn, hogy elragadjanak egy üszőt, három bárányt és tucatnyi disznót.
Úgy tűnt, egyedül Lengart nem érintik a baljós előjelek. Bármennyire is megalázó volt
számára, amikor át kellett adnia atyjának az aranyat, vadászaival együtt hamar
visszanyerte tekintélyét. Ő és társai nap nap után leolt állatokkal, agyarakkal és
prémekkel megrakodva tértek vissza. Lengar kunyhójának ajtaja mellett lógatta fel az
agyarakat, annak bizonyságaként, hogy rá mosolyogva tekintenek le az istenek. Hengall
összeszedte megtépázott tekintélye maradékát, és kurtán megparancsolta Lengarnak,
hogy maradjon távol az északi erdőtől, s ezáltal a Cathallo harcosaival történő
összeütközéstől, ám egy napon Lengar a déli fertályon Kintiek egy csapatába botlott, és
hat ellenségének levágott fejét hozta el, hogy azokat póznákra tűzve kiállítsa a falu
sáncain. A varjak jóízűt lakmároztak a szürke tetoválásokkal borított fejekből, és ahogy
elnézték a sáncokon sorakozó trófeákat, egyre többen és többen gondolták úgy, hogy
Lengart kegyelik az istenek, míg Hengallt pusztulásra ítélték.
És ekkor megérkeztek a Kintiek követei.
Hengall épp igazságot osztott, ahogyan minden egyes újholdkor, amikor a törzsfő, a
főpap és a törzs vénei összegyűltek Arryn és Mai templomában, hogy meghallgassák a
tolvajlásokkal, fenyegetésekkel, hűtlenségekkel és megszegett ígéretekkel kapcsolatos
panaszokat. A bűnöst akár halálra is ítélhették, bár a leggyakrabban csak kényszerítették
rá, hogy ledolgozza a panaszosnál a kárt. Azon a reggelen Hengall egy elmozdított
telekhatár történetét hallgatta összeráncolt homlokkal. Szenvedélyes hangú vita folyt, ám
ennek egy csapásra vége szakadt, amikor Lengar barátja, Jegar bejelentette, hogy Kinti
lovasok közelednek nyugat felől.
A Kintiek tülköt fújtak, hogy mindenkivel tudassák, békében jöttek, és Hengall
megparancsolta Lengarnak, hogy egy csapat harcossal siessen az idegenek üdvözlésére,
de azokat Slaol templománál közelebb ne engedje Ratharrynhoz. Hengall időt akart, hogy
beszélhessen papjaival és véneivel; a papok időt akartak, hogy díszbe öltözhessenek.
Eközben ételt is kellett készíteni, mert bár a Kintieket ellenségnek tartották, a látogatók
békességben jöttek, ezért jogosan várták, hogy megvendégeljék őket.
A fiatalabb papok előkészítették a találkozó helyét a folyó partján, a település közvetlen
közelében. A földbe koponyafát ültettek, majd vizet locsoltak, hogy kijelöljék a kört,
melyen belül a látogatók helyet foglalhattak, míg a körön kívül ökörkoponyákat,
mészkőbaltákat és magyalágakat helyeztek el, hogy távol tartsák az ártó szándékot, amit
a Kintiek esetleg magukkal hoznak. Ratharryn népe izgatottan gyülekezett a körön kívül,
hiszen senki nem emlékezett arra, hogy ilyen esemény előfordult volna. A Kinti
kereskedők gyakori vendégnek számítottak, és Kinti rabszolga is szép számmal akadt a
faluban, ám Kinti követek még egyszer sem érkeztek, és a jöttük azzal kecsegtetett, hogy
lesz majd miről mesélni a hosszú téli éjszakákon.
Végül Hengall is elkészült. A törzs legjobb harcosait bízták meg azzal, hogy az idegeneket
a találkozó helyére kísérjék, ahol Gilan, aki csak nemrég tért vissza cathallói küldetéséből,
varázsigéket mormolt, hogy gátat vessen az idegenek ártó szándékának. A Kintiek saját
varázslójukkal érkeztek, egy nyomorékkal, aki vörös agyaggal borította be csapzott haját.
A varázsló megugatta Gilant, aki visszaugatott rá, azután a nyomorék egy szarvas
bordacsontját szorította lábai közé, majd miután egy ideig ott tartotta, félrehajította a
csontot, hogy megmutassa, a találkozó idejére félreteszi erejét.
A nyomorék varázsló lefeküdt a találkozóhely földjére, és ezután már nem is csinált mást,
csak az égboltot bámulta, amíg a nyolc másik idegen egyenként lekuporodott, hogy
farkasszemet nézzen Hengallal és a törzs véneivel. A Kintiek tolmácsot is hoztak
magukkal, egy kereskedőt, akit Ratharrynban sokan ismertek és rettegtek. A Haraggnak
nevezett férfi valóságos óriás volt, medvényi termetű, durva arcú férfi, aki süketnéma
fiával, egy nála is termetesebb és rémisztőbb teremtménnyel utazott. A fiú nem kísérte el
a követségbe, és Haragg, aki rendszerint kőszekercékkel és nehéz bronzpengékkel
érkezett Ratharrynba, ezúttal nem hozott mást, csak szavakat, noha útitársai
valamennyien nehéz bőrtáskákat hordoztak, melyeket Hengall népe várakozásteli
pillantásokkal méregetett.
A nap már magasan járt, amikor kezdetét vette a tárgyalás. Az idegenek először is
bejelentették, hogy Sarmennynből érkeztek, mely olyan messze esik nyugat felé, hogy
azután már csak a kietlen tenger következik, és olyan ország, ahol állításuk szerint
csupán kemény sziklákat, magas hegyeket és vékony földtakarót lehet találni.
Sarmennyn, mentek tovább, messze esik innét, nagyon messze, ami azt jelenti, hogy ők
is hatalmas távolságot tettek meg, csak hogy a nagy Hengallal, Ratharryn törzsfőjével
beszéljenek. A hízelkedés úgy szállt el Hengall füle mellett, akár a felemelkedő hajnali
köd a templom oszlopainál. Bármennyire is felmelegedett az idő, a törzsfő magára öltötte
hatalmas medveprém köpenyét, és magával hozta jókora kőbuzogányát is.
Az idegenek vezetője, egy magas, ösztövér, sebhelyes arcú és félszemű férfi, a
továbbiakban elmondta, hogy egyik embere, egy elbizakodott és ostoba fickó, ellopott
holmi értéktelen ócskaságokat, melyek a torzs tulajdonában állnak. A tolvaj elmenekült.
Az idegeneknek nemrég tudomására jutott, hogy a tolvaj ide, Hengall földjére menekült,
és meghalt, amire nagyon is rászolgált. S bár az ellopott holmi értéke csekélység, az
idegenek mégis szeretnék visszakapni, és hajlandó busásan megfizetni érte.
Hengall végighallgatta Haragg cirkalmas fordítását, majd tiltakozni kezdett, hogy éppen
aludt, és nem érti, miért keltették fel a Kintiek, ha csak egy ilyen csekélységről lenne szó.
Habár, engedte meg, az idegenek amúgy is kiverték a szeméből az álmot, s ha már ilyen
tisztelettudóan viselkedtek, hajlandó arra vesztegetni drága idejét, hogy megtekinti az
általuk hozott ajándékokat. Hengall nem bízta a fordítást Haraggra, jobban bízott saját
tolmácsában, Valanban, akit sok évvel ezelőtt hurcoltak el a Kintiektől rabszolgának.
Valan régóta Hengall szolgálatában állt, és sokkal inkább számított a törzsfő barátjának,
mint rabszolgájának- Hengall még azt is megengedte, hogy saját kunyhója, állata és
asszonya legyen.
A félszemű férfi elnézést kért, amiért felébresztette a nagy Hengallt, és azt felelte,
szívesen lebonyolítja a cserét Hengall valamelyik szolgájával, de ha már a törzsfő volt
olyan kegyes, hogy meghallgatta esengését, lenne olyan kedves megerősíteni azt is,
hogy a kérdéses javak csakugyan a birtokában vannak.
- Jobbára eldobjuk az értéktelen ócskaságokat - válaszolta Hengall - bár van, hogy
megtartjuk őket. - A sáncok felé intett, ahol egy csapatnyi gyerek, miután belefáradt a sok
beszédbe, ott ugrándozott a póznák között, melyek végére a Kintiek fejét tűzték, ahogyan
azokat Lengar és emberei meghozták az erdőből. A fejek nem Sarmennyn törzséhez
tartoztak, hanem egy másik Kinti törzshöz, mely közelebb élt Ratharrynhoz, ám a látvány
így elbizonytalanította a látogatókat. - A gyerekek szeretik a fényes dolgokat - biccentett
Hengall a karóba tűzött fejek felé - ezért néha megtartjuk az ócskaságokat is, csak hogy
szórakoztassuk őket. De mintha említettél volna néhány apróságot, melyeket cserébe
kínálnál értük?
Az idegenek a fűre fektették ajándékaikat. Akadt néhány vidra- és fókaprém, egy kosár
kagyló, három bronzöntecs, egy rézrúd, néhány különös, pengeéles fog, amely állításuk
szerint egy tengeri szörnyetegé volt, egy-két fénylő teknőspáncél, és a
- Ők Ereknek nevezik Slaolt - tudatta Valan Hengallal. Hengall, akit elégedettséggel töltött
el, hogy sikerült kihúzni a vallomást az idegenekből, méltóságteljesen felállt.
- Gondolkodni fogunk a dologról - jelentette be.
A faluból élelmet hoztak: hideg disznósültet, lapos kenyeret, füstölt halat, tyúkhúrral és
sóskával teli tálakat. Az idegenek óvatosan láttak neki az étkezésnek, láthatóan tartottak
attól, hogy megmérgezik őket, de megbántani sem merték vendéglátóikat azzal, hogy
visszautasítják az ételt. Egyedül a pap nem evett, aki továbbra is a földön feküdt, és
meredten nézte az eget. Gilan és Ratharryn papjai egymáshoz bújtak, bősz sugdolózásba
kezdtek, míg Lengar és barátai újabb kis csoportba tömörültek a kör túlsó végében. A
népek közelebb merészkedtek, hogy tanulmányozzák a felajánlott ajándékokat, bár a
mágikus kört senki sem szelte át, hogy meg is érintse őket, hiszen Ratharryn papjai még
nem oldották fel a Kintiek varázslatát. Hengall a vénekkel tárgyalt, s néha kérdést intézett
papjaihoz, bár a legtöbbször egyenesen Gilanhez fordult. A pap mostanra két látogatást is
tett Cathallóban, és igyekezett meggyőzni Hengallt, aki némán hallgatta, majd bólintott, és
láthatóan beadta a derekát.
A nap már sebesen siklott nyugati otthona felé, amikor Hengall visszaült a helyére, ám a
szokásjog megkívánta, hogy meghallgassanak mindenkit, akinek véleménye lehet a
dologról, mielőtt Hengall kihirdette volna elhatározását. Néhányan csakugyan felálltak, és
legtöbbjük azt javasolta, hogy fogadják el a Kintiek ajándékát.
- Az arany nem a miénk - vélte Galeth - egy istentől rabolták el. Hogyan is hozhatna
nekünk jó szerencsét? Hadd vigyék az idegenek a kincseket. - A népek helyeslően
mordultak fel, majd Lengar megütögette a földet lándzsája végével, és a mormogás
tüstént elhalt, amint Hengall fia szólásra emelkedett.
- Galethnek igaza van! - jelentette ki Lengar, meglepetést okozva azoknak, akik azt hitték,
a két ember képtelen egyezni bármiben is. - A Kintieknek vissza kell kapniuk kincseiket.
Csak éppen magasabb árat kellene követelnünk, nem pedig beérni holmi ócskaságokkal.
- Megvetően az idegenek előtt felhalmozott javak felé intett. - Ha a Kintiek vissza akarják
kapni kincseiket, akkor jöjjenek el távoli országukból valamennyi lándzsájukkal és íjukkal,
és álljanak egy évre a szolgálatunkba.
Haragg, a Kintiek tolmácsa összesúgott társaival, akik aggodalmas arckifejezést vágtak,
de Hengall megrázta a fejét.
- És hogyan viselnénk gondját a Kintiek hordájának? - kérdezte fiától.
- Azt a búzát és jószágot ennék, amit fegyvereikkel összerabolnak maguknak.
- És mégis kinek a búzája és jószága lenne az? - kérdezte élesen Hengall.
- A tőlünk északra élők búzája és jószága - felelt Lengar kihívó hangon, és a törzsből
sokan felemelkedtek, hogy egyetértésüknek adjanak hangot. Sarmennyn törzse híres volt
harcosairól. A kietlen földről érkezett szikár, éhes férfiak lándzsáikkal vették el, amit
országuk nem adott meg nekik, és ezek a rettegett harcosok bizonyára rövid úton
végeznek Cathallóval. Hengall népéből egyre többen emelték fel hangjukat Lengar
t á m o g a t á s á r a .
Hengall roppant dorongját emelte fel, hogy elhallgattassa őket.
- Sarmennyn serege - közölte - még sosem járt ilyen mélyen a földünkön. Most mi
magunk hívnánk ide őket? És ha idejönnek minden lándzsájukkal, íjukkal és
szekercéjükkel, hogyan szabadulunk meg tőlük? Mi tartja majd vissza őket attól, hogy
ellenünk forduljanak?
- Túlerőben vagyunk! - jelentette be Lengar magabiztosan. Hengall gúnyos pillantással
mérte végig.
- Tudod te, hány lándzsát képesek kiállítani? - mutatott az idegenek felé.
- Csak azt tudom, hogy a segítségükkel legyőzhetjük ellenségeinket - vetette ellene
L e n g a r .
Hengall felállt, annak jeleként, hogy Lengar ideje lejárt. Lengar néhány pillanatig még
dacosan állva maradt, azután vonakodva visszakuporodott a földre. Hengall erőteljes
hangon szólalt fel, hogy hangja a tömeg legtávolabbi tagjához is elérjen.
- Cathallo nem az ellenségünk! Igaz, Cathallo erős, de mi is azok vagyunk! Olyanok
vagyunk mindketten, mint a vérebek. Ha egymás torkának ugranánk, olyan mély sebeket
ejtenénk, hogy egyikünk sem maradna életben. Ha viszont együtt vadászunk, mindketten
jól élünk. - A tömeg értetlen csendben meredt főnökére. Mindenki arra számított, hogy az
arannyal kapcsolatos döntést hallja, ám Hengall ehelyett Cathallo problémáját feszegette.
- Együtt! - kiáltott fel Hengall. - Együtt, Cathallo és Ratharryn erősebb lesz, mint a
földkerekség bármely más törzse. Éppen ezért erős szövetséget kötünk a két törzs között.
- A hír nyomán a tömeg valamennyi tagja egy emberként hördült fel.
- A nyári napfordulatkor elmegyünk Cathallóba, és együtt táncolunk az ő népükkel. - A
nép elgondolkodott a hallottakon, majd lassan helyeslő moraj kezdett végigáradni a
sorokon. Ugyanazok, akik néhány pillanattal korábban még lelkesen fogadták Lengar
elképzelését Cathallo megszállásával kapcsolatban, most átadták magukat Hengall
békéről szőtt látomásának. Gilan már beszélt is a törzsfőjükkel, és ő is egyetért abban,
hogy ne egy törzs legyünk - emelte fel a hangját Hengall - de két törzs, aki férfi és
asszony módjára frigyre lép egymással.
- És melyikünk lesz a férfi? - vetemedett Lengar kiáltásra. Hengall ügyet sem vetett rá.
- Nem lesz háború - közölte kéretlen egyszerűséggel, majd az idegenek felé fordult. - És
nem lesz megegyezés sem - folytatta. - Az istenetek nektek adta a kincseket, de ti
eltékozoltátok őket, ezért most nekünk juttatták. Az isteneitek eljöttek a Régi Templomba,
hogy tudassák velünk, mostantól itt akarnak élni. Ha visszaadnánk a kincseket, azokat az
isteneket csapnánk arcul, akik megbíztak az őrzésével. Az eljövetelük jel, hogy helyre kell
állítanunk a templomot, és így is lesz! Újjá fogjuk építeni! Gilan, aki maga is ezen
erősködött, elégedettnek tűnt.
A félszemű férfi dühödten tiltakozott, és háborúval fenyegette Ratharrynt.
- Háborút akarsz? - lendítette meg Hengall hatalmas fegyverét. - Háborút? - üvöltött fel. -
Hát kapsz tőlem háborút, ha Ratharrynba teszed a lábad! A lelkedre fogok vizelni, a
gyermekeid a rabszolgáim lesznek, asszonyaid a játékszeremmé, és porrá zúzom a
csontjaid! Ha háborút akarsz, hát tőlem megkapod! - Az idegenek felé köpött. - Szedjétek
össze a holmitokat, és takarodjatok - parancsolta.
Az idegenek papja jajveszékelni kezdett, és vezetőjük megpróbálkozott egy utolsó
könyörgéssel, de Hengall már nem figyelt rájuk. Elutasította az ajánlatot, és a Kintieknek
nem maradt más választásuk, mint összeszedni a holmijukat és visszatérni lovaikhoz.
És aznap este, amikor a nap foglyul esett a nyugati fák szövevényében, akár egy fénylő
hal a fűzfavarsában, Lengar és tucatnyi közeli támogatója is elhagyta Ratharrynt. íjakat és
lándzsákat vittek magukkal, meg hosszú pórázra eresztett vérebeket, és állították, hogy
visszatérnek vadászterületükre, ám sokan felfigyeltek rá, hogy Lengart elkíséri Kinti
rabszolgája, egy asszony, márpedig asszonyok aligha vesznek részt egy vadászaton.
Aznap éjjel még féltucatnyi fiatal lány surrant ki Ratharrynból, hogy másnap reggel a törzs
elszörnyedve lássa, Lengar egyáltalán nem vadászni ment, hanem elszökött, és a lányok
harcos szeretőiket követték. Hengall haragja olyan féktelenül áradt, mint a viharban
megduzzadt folyam. A könyörtelen sorsot hibáztatta, amiért ilyen elsőszülöttel áldotta
meg, azután harcosokat küldött Lengar után, habár senki sem számított rá, hogy elfogják
a szökevényeket, akik már előző este útnak indultak. Hengall végül meghallotta, hogy
Jegar, akit Lengar legközelebbi barátjának tartottak, még mindig Ratharrynban
tartózkodik. A törzsfő kunyhójába hívatta Jegart, és ott megparancsolta, hogy alázkodjék
meg előtte.
Jegar lefeküdt a földre, míg Hengall az ifjú harcos feje fölé emelte harci furkósát.
- Hová ment a fiam? - kérdezte rideg hangon.
- Sarmennynbe - felelte Jegar - a Kintiekhez.
- Tudtad, hogy ezt tervezik - engedett Hengall szabad folyást indulatának - és nem
s z ó l t á l ?
- A fiad elátkozta az életem, ha elárulnám őt - védekezett Jegar.
Hengall mozdulatlanul tartotta a furkost.
- És te miért nem mentél velük? Nem vagy talán a fiam kebelbarátja?
- Nem mentem - válaszolt Jegar alázatosan - mert te vagy a törzsem főnöke, ez az én
otthonom, és én nem tudnék egy olyan távoli országban élni.
Hengall habozott. Legszívesebben lecsapott volna a furkóssal és vérrel áztatta volna a
földet, ám igazságos embernek tartotta magát, ezért inkább szótlanul leengedte a
fegyvert. Jegar tisztességesen válaszolt a kérdéseire, s bár Hengall nem kedvelte az ifjú
harcost, felemelte a földről, magához ölelte, és hűsége jutalmául egy kis bronzkést adott
n e k i .
Ám Lengar végérvényesen cserbenhagyta őt, ezért Hengall felégette fia kunyhóját, és
porrá zúzta minden edényét. Megölte Lengar anyját, tulajdon első feleségét, és parancsot
adott rá Gilannek, hogy azon a fiún használja a Gyermekölőt, akit mindenki Lengar
fattyának tartott. A gyermek anyja hiába sikoltozott és könyörgött kíméletért, a
bölénycsont lecsapott és a fiú meghalt.
- Lengar soha nem létezett - tudatta Hengall mindenkivel. Nincs többé.
Másnap jött el a nyári napforduló, és a törzsnek Cathallóba kellett mennie. Békét kötni. És
szembenézni Sannasszal.
Aznap hajnalban, hogy a törzs északnak indult, Saban atyja hozott fiának egy szarvasbőr
tunikát, egy vadkanagyarakból készült nyakláncot, és egy fanyelű, kovakő kést, melyet az
övén viselhetett.
- Te vagy a fiam - mondta neki Hengall - az egyetlen fiam. Ezért úgy kell kinézned, mint
egy törzsfő fiának. Kösd hátra a hajad. Húzd ki magad! - Kurtán biccentett Saban anyja,
harmadik asszonya felé, akit már rég nem hívott magához a kunyhójába, majd elment
megvizsgálni a fehér áldozati üszőt, melyet nemsokára Cathallóba terelnek majd.
Még Camaban is elment Cathallóba. Hengall nem akarta ezt, de Gilan erősködött, hogy
Sannas személyesen akar találkozni Camabannal. Galeth tehát előcsalogatta a nyomorék
fiút a Régi Templomból, és Camaban most ott bicegett Saban, Galeth és Galeth viselős
asszonya, Lidda mögött. Északnak haladtak a hegyek között, magasan a folyóvölgy felett,
és fél napjukba telt elérni a felföld peremét, ami azt jelentette, hogy félúton járnak
Cathallo felé. Sokan, akik megálltak a gerincen, hogy elnézzenek az erdők és ingoványok
felé, még életükben nem vetődtek ilyen messzire az otthonuktól.
Az út meredeken ereszkedett alá a kis tisztásokkal tarkított sűrű erdőségbe. Ez volt
Maden földje, a gazdag termőtalaj, a szálas fák és a kiterjedt mocsarak vidéke.
Hengall törzsének férfitagjai közelebb húzódtak asszonyaikhoz, amint beléptek a fák
közé, és a kisebb fiúk kezébe szorosra font szalmaköteget adtak, majd a szalmát a
kilyuggatott agyagedényekben hozott parázzsal lángra lobbantották. A fiúk fel-le
szaladgáltak a csapás mentén, füstölgő botjaikkal hadonászva és rikoltozva, hogy
elriasszák a rosszakaratú szellemeket, akik másként előmerészkedtek és viselőssé tették
az asszonyokat. A papok kántáltak, az asszonyok talizmánjaikat szorongatták, a férfiak
lándzsanyelükkel csapkodták az útjukba eső fák törzsét. A kántálás hangjai még
magasabbra szöktek, amikor a törzsnek Maden közelében át kellett kelnie az ágas-bogas
hegyi patakokon is.
Hengall törzse élén menetelt, de az egyik nagyobb vízfolyás szélén megállt, hogy bevárja
S a b a n t .
- Beszélnünk kell - mondta fiának, majd sanda pillantást vetett Camabanra, aki néhány
lépéssel mögöttük bicegett. A fiú valahol talált egy újabb rothadó bárányprémet, amivel
lecserélte régi tunikáját, és durva bőrzsákban hordozta magával kevéske tulajdonát: a
csontokat, a levedlett kígyóbőrt és talizmánjait. Bűzlött, és a haja újra elvadultan,
csapzottan tapadt koponyájához. Felnézett atyjára, megborzongott, majd kiköpött az útra.
Hengall viszolyogva fordított neki hátat, és előreindult Sabannal. Egy idő után
megkérdezte Sabantól, felfigyelt-e rá, mennyire teltek Maden kalászai? Úgy látszik, a
vihar megkímélte ezt a vidéket, tette hozzá Hengall irigykedve, majd megjegyezte, hogy a
folyóhoz közeli fák között igazi szép hízók élnek. Disznóhús és búza, mondta, a népeknek
egyébre sincs szüksége, s hogy hálás legyen mindezért az isteneknek.
Talán elég a disznóhús is - tűnődött el - talán nem is kell más. Disznóhús és hal. A
búzával csak a gond van. Nem tudja elvetni a magvát, ez a baj. - Hengall jókora bőrzsákot
cipelt, amely léptei nyomán csilingelő hangot hallatott, és Saban gyanította, hogy atyja
magával hozta a törzs kincseinek egy részét. Az előttük lépkedők dalolni kezdtek, és az
ének egyre hangosabb lett, ahogyan az emberek bekapcsolódtak. A mögöttük haladók is
rázendítettek, csak Hengall és Saban nem csatlakozott.
- Néhány éven belül - folytatta hirtelen Hengall - elég idős leszel, hogy törzsfő légy.
- Ha a papok és az emberek is azt akarják - felelte Saban elővigyázatosan.
- A papokat könnyű lekenyerezni - legyintett Hengall - az emberek pedig azt teszik, amit
mondanak nekik. - Egy galamb csörtetett keresztül a lombokon, és Hengall felnézett,
hogy lássa, melyik irányba tart, hátha a madár röpte kedvező előjelet hordoz magában.
Elmosolyodott, amikor a galamb a nap felé vette az irányt.
- Sannas látni akar - közölte Hengall vészjósló hangon. - Térdepelj le előtte, és hajtsd
meg a fejed. Tudom, hogy csak asszony, de kezeld úgy, mint egy igazi törzsfőt. -
Megvonta a vállát. - Kemény asszony, kemény és könyörtelen, de megvan hozzá a
hatalma. Az istenek szeretik, vagy ha nem, hát ők is rettegnek tőle. - Álmélkodva csóválta
meg busa fejét. - Már akkor is vén volt, amikor én még a porban szaladgáltam.
Saban korántsem örült a kilátásnak, hogy találkoznia kell Sanasszal.
- Miért akar találkozni velem?
- Mert te veszel majd feleségül egy cathallói lányt - közölte Hengall színtelen hangon - és
Sannas fogja őt kiválasztani a számodra. Cathallóban egyetlen döntés sem születhet
Sannas nélkül. Ugyan Kitalt nevezik törzsfőnek, de ő is csak a vénasszony kiaszott
csöcseit szipolyozza. Mind ezt teszik.
Saban nem szólt. Tudta, hogy addig senkit sem vehet feleségül, amíg ki nem állta a
férfiasság próbáját, ám ennek ellenére tetszett neki az ötlet.
- Cathallo lányát fogod magad mellé venni - mondta Hengall - annak jeleként, hogy
törzseink békét kötnek egymással. Megértetted?
- Igen, atyám.
- Cathallóban viszont nem tudják, hogy immár te vagy az egyetlen fiam - folytatta Hengall
- és nem lesznek elragadtatva tőle, hogy még csak kisfiú vagy. Ezért kell jó benyomást
tenned Sannasra.
- Igen, atyám - felelte Saban újra. Megértette, hogy Kital és Sannas Lengart várják
Cathallóba, csakhogy Lengar elszökött, ezért neki kell a helyébe állnia.
- És törzsfő leszel - folytatta Hengall nehézkesen - ami azt jelenti, hogy vezetned kell a
népünket. Törzsfőnek lenni nem azt jelenti, hogy azt csinálsz, amit akarsz. Az emberek
nem tudják ezt. Ők hősöket akarnak, pedig a hősök halálba küldik a tulajdon népüket.
Minden jó törzsfő tudja ezt. Tudják, hogy nem fordíthatják nappalba az éjszakát. Én is
csak annyit tehetek, amennyi lehetséges, semmit többet. Leronthatom a hódok gátjait,
hogy ne száradjanak ki a varsák, de nem parancsolhatom meg, hogy ezt a folyó tegye
m e g .
- Értem - vetette közbe Saban.
- És nem viselhetünk háborút sem - ment tovább Hengall. Nem attól félek, hogy
veszítünk, hanem hogy elgyengülünk, akár veszítünk, akár győzünk. Megérted ezt?
- Igen - felelte Saban.
- Nem mintha máris meg akarnék halni! - kiáltott fel Hengall. - Ugyan közel járok a
harmincötödik nyaramhoz. Gondolj csak bele, harmincöt nyár! Nem, maradt még épp elég
jó évem! Az én apám több mint ötven nyarat megélt!
- Te is meg fogod élni - mondta Saban esetlenül.
- De akkor is fel kell készülnöd - söpörte félre a bókot Hengall. - Légy férfivá, vadássz,
vágd le néhány Kinti fejét. Mutasd meg a törzsnek, hogy az istenek kegyelnek. - Hirtelen
biccentett, majd minden további szócséplés helyett elfordult, és magához intette Valant.
Saban kivárta, amíg Galeth beéri.
- Mit akart? - kérdezte Galeth.
- Elmondani, hogy én veszem feleségül Cathallo egyik lányát - felelte Saban.
Galeth elmosolyodott.
- És így is van rendjén. - Galeth tudta, a döntésből egyenesen következik az is, hogy
Saban lesz a következő törzsfő, és emiatt egy cseppet sem neheztelt. A tagbaszakadt
óriás akkor volt a legboldogabb, ha fával dolgozhatott, és esze ágában sem volt követni
bátyját. Gyengéden megveregette Saban vállát. - Remélem, legalább valami bögyös lányt
kapsz magadnak.
- Biztosan az lesz - bólintott Saban, bár hirtelen belényilallt a félelem, hogy mégsem lesz
a z .
A törzs keresztülvágott az utolsó ingoványon is, majd felkapaszkodott a dombokra,
melyeket sűrűn elborítottak a fák. Az erdőség innét fokozatosan megritkult, hogy felfedje
Cathallo teljes szépségét. Elhaladtak egy ősi szentély mellett - a fadúcok elkorhadtak és a
szent kört éppúgy benőtték a mogyoróbokrok, mint Ratharryn Régi Templomát - majd az
előttük emelkedő lankákon elébük tűntek a sírbuckák. A dombok épp olyan alacsonyak
voltak, mint ratharryni társaik, csak itt meredeken emelkedtek, és akadt köztük egy szent
sírhalom is. Ehhez foghatót Ratharrynban nem lehetett látni, s bár a törzs utazói más
népek szent sírhalmairól is beszámoltak, abban valamennyien egyetértettek, hogy
méretben egyik sem mérhető Cathallóéhoz. Roppant kiemelkedés volt ez, méltó arra,
hogy a valóságos dombok között álljon, pedig emberkéz emelte. A völgyből kiemelkedő
szent halom az eget ostromolta, és fehéren izzott, hiszen egymásra hányt
mészkőtömbökből épült. Magasabb, messze magasabb volt Ratharryn sáncánál; éppoly
magas, akár a környező dombok.
- Miért építették? - kérdezte Lidda Galethet.
- Ez Lahanna képmása - felelte Galeth félelemmel vegyes áhítattal, és elmondta, hogy a
csillagok közül letekintő holdistennő a saját földi képmására ismer a szent halomban, s
ebből tudhatja, hogy Cathallo tiszteli őt. Lidda, miközben a magyarázatot hallgatta,
tisztelettudóan érintette homlokát, hiszen a legtöbb asszonnyal együtt ő is a valamennyi
isten és szellem előtt tisztelte Lahannát. A közelükben bicegő Camaban ekkor hirtelen teli
torokból nevetni kezdett.
- Mi olyan mókás? - kérdezte tőle Galeth.
- Jókora vakondok lehetnek itt Cat-Cat-Cathallóban - felelte Camaban.
Lidda megérintette az ágyékát. Feszengett a nyomorék fiú közelségében, féltette a
méhében hordott gyermeket, és azt kívánta, bárcsak hátrébb küldhetnek Camabant, aki
egész nap megátalkodottan a közelükben maradt, és a nyomukban járt akkor is, amikor
átkeltek egy sekély vízfolyáson és a szent halomtól keletre felkapaszkodtak egy dombra.
A dombot templom koronázta meg, melyet Hengall népéből sokan megkönnyebbülten
láttak, hiszen sokkalta kisebb volt a ratharryni templomoknál, bár a dúcok helyét
sziklatömbökkel jelölték meg. A köveket csak elnagyoltan faragták ki, a legtöbben
közönségesnek és rútnak találták őket egy megfelelően leoldalazott dúchoz képest. A
templomnál Cathallo papjainak egy csoportja várakozott, rájuk hárult a feladat, hogy
átvegyék Ratharryn első ajándékát, a fehér üszőt, mely épp csak átvészelte a hosszú
utazást, hogy most átvezethessék a templomárok töltésén. Cathallo papjai gondosan
tanulmányozták az állatot. Talán nem ez volt a legfehérebb üsző Ratharrynban, de így is
tisztes ajándéknak számított közel makulátlan irhájával, és Hengall népe hangot is adott
neheztelésének, amikor a papok kételkedni látszottak a jószág minőségében. Cathallo
papjai, miután alaposan megbökdösték és megszaglászták az állatot, végül
elfogadhatónak ítélték, és elvonszolták a kis templomkör közepére, ahol egy, a fejére szíj
ázott agancsoktól eltekintve teljesen mezítelen ifjú pap várakozott rá taglójával. Az üsző,
aki láthatóan kezdte megérteni, mi vár rá, szabadulni próbált az őt terelő papoktól, ezért
azok elvágták a lába inait, így mozdulatlanságra kárhoztatták a szívfájdítóan jajveszékelő
jószágot, míg a tagló lesújtott rá.
Hengall népe Lahanna sirámát énekelte, miközben áthaladt az üsző kiontott vérén, és a
papok nyomában megindult a kövek által kijelölt ösvényen. A templom talán nem tett nagy
benyomást az emberekre, de a kövek útja annál inkább, hiszen a sziklák jóval nagyobbak
voltak, mint amilyeneket a templomnál hátrahagytak, és messzire vezettek a nyílt vidéken.
A görgetegkövekkel szegélyezett út a templomtól leereszkedett a völgybe, de elfordult,
mielőtt még elérhette volna a nagy mészkőbuckát, és északnak, a gerinc felé halad
tovább. Oly sok kőtömb szegélyezte a szent ösvényt, hogy meg sem számlálhatták őket,
és valamennyi embermagas vagy annál is nagyobb volt. Akadtak köztük Slaolt jelképező
pillérek is, ám mindegyiket a Lahannának szentelt rombusz alakú tömbökkel állították
párba. Cathallo csodái ámulatba ejtettek mindenkit, és Hengall népe áhítatos csendben
követte a papokat észak felé. Tánclépéseket ejtettek haladás közben, esetlenül a
kimerültségtől, és kötelességtudóan tértek át az ösvény egyik oldaláról a másikra, majd
vissza, cikk-cakkban haladva felfelé a gerinc felé, ahol Cathallo népe összegyűlt, hogy
üdvözölje a vendégeket. Olajos bőrű és befont hajú harcosok egy csoportja lándzsájára
támaszkodva figyelte az asszonyok bevonulását, de Camaban láttán az ifjak már
eltakarták szemüket és kiköptek, hátha a megnyomorodott végtag rájuk is
szerencsétlenséget hoz.
Saban, aki korábban sosem járt Cathallóban, feltette, hogy a roppant kőtömbökkel
szegélyezett út Cathallo településétől vezet a kis kőtemplomhoz, ahol az üszőt
feláldozták, ám amint átkelt a gerincen, azonnal felismerte, hogy a kis templom nem a
vége, csupán kezdete a szent ösvénynek, és hogy Cathallo valódi csodái még csak most
tárulnak a szemük elé.
A település, melyet nem öveztek védőfallal, nyugatra feküdt, ám az út nem arrafelé
haladt, hanem egy hatalmas mészkő sánchoz vezetett, amely a csupasz földből nőtt ki.
Az utazók soraiban megindult a szóbeszéd, hogy a fehér erődítmény Cathallo szentélyét
keríti körbe, és Hengall népe elnémult, amint megcsodálta a gigászi falazatot, mely
éppoly kiterjedtnek és magasnak tűnt, mint Ratharryn védősánca. A fal hosszan elnyúló
gerincén állati és emberi koponyák sorakoztak, míg a magasra szökő falak mögül kitartó
dobolás hallatszott.
Az ösvény nem közvetlenül vezetett a szentélyhez, ám ehelyett kettős kanyart vetett, hogy
a mészkőgyűrű csodái csakis a legutolsó pillanatban tárulhassanak a közeledő elé.
Saban végigtáncolt a kettős kanyarulaton, azután hirtelen láthatóvá vált előtte Cathallo
gigászi sáncok gyűrűjébe zárt ősi szentélye. Saban eleinte mást sem látott, csak a
köveket. Köveket és újra csak köveket; az égnek szökő mészkőfalak közötti teret mintha
mindenütt súlyos, magas, szürke görgetegkövek töltötték volna ki, és némelyiküket
nemrég nedvesítették meg, hogy durván megmunkált felszínük csillogva verje vissza a
nap fényét. A roppant kőtömbök a templomárok körül sorakoztak, melyet a
mészkőfalakon belül vájtak ki, és az árok maga éppoly mélynek tűnt, amilyen magasnak a
sánc, míg az árok és a falak által körbezárt terület akkorának, mint maga Ratharryn,
amikor Ratharryn egy törzs valamennyi lakójának és jószágának helyt adott télire, míg ez
csupán egyetlen templom volt.
Ratharryn lányai közül többen vonakodtak, mielőtt beléptek volna a templomba, hiszen
törzsük szentélyeibe nem tehették a lábukat, csak ha már megházasodtak, ám Cathallo
asszonyai tovább ösztökélték őket. Cathallóban, úgy tűnt, férfiak és nők egyaránt
beléphettek a körbe, így Hengall népe áttáncolt az árok felett, be a kövek szentélyébe.
Az árkot széles gyűrűbe fogták a görgetegkövek, melyek mindegyike akkora volt, mint
Ratharrynban a nyári szénából emelt boglyák. Az óriási kősziklák tucatszám magasodtak
föléjük, túlontúl sokan ahhoz, hogy megszámolhassák őket, pedig a széles gyűrűben még
további két kör következett, valamennyi majd akkora, mint Slaol ratharryni templomáé, és
a két belső gyűrű is még újabb köveket fogott közre. A központi kövek egyikén '68atalmas
lyuk tátongott, és ezt a tömböt egy másik hátára emelték fel, míg a közelében három
jókora kőtábla alkotta a szellemházat. Saban megkövültén meredt a látványra. Nem
értette, emberi erővel hogyan emelhettek a helyükre ekkora sziklákat, csak azt tudta,
hogy olyan helyre érkezett, ahol az istenek valódi csodákat művelnek. Egyedül Camaban
tűnt érdektelennek, aki összerándult, valahányszor megnyomorodott lábára lépett.
Cathallo népe a sánc belső lankáján csoportosult, és hangos üdvrivalgást hallatott, amint
a vendégek betáncoltak a szent körbe. A kiáltozás sokáig visszhangzóit a hatalmas téren,
majd az emberek énekelni kezdtek.
Cathallo törzsfője, Kital csak arra várt, hogy üdvözölje Hengall népét. Kital mély
benyomást akart kelteni, és tett is, hiszen bokáig érő szarvasbőr köntöst viselt, melyet
mészkővel és vizelettel fehérítettek ki, majd vastagon elborítottak az anyagba varrt
bronzkarikákkal, melyektől a törzsfő valósággal lángolni látszott, amint előlépett, hogy
üdvözölje Hengallt. Cathallo törzsfője magas férfi volt, hosszú, vékony és simára borotvált
arccal, és szőke hajkoronával, melyet tucatnyi hosszú hattyútollal ékesített bronzpánttal
övezett. Kital egykorú lehetett Hengallal, ám korát meghazudtoló elevenséggel mozgott,
könnyed, sóvár léptekkel közeledett, és üdvözlésként szélesre tárta karjait, miközben
megemelte köpenye szélét, hogy felfedje az övén függő hosszú bronzkardot.
- Ratharryni Hengall - jelentette be - légy üdvözölve Cathallóban!
Kital mellett Hengall szurtos, jelentéktelen embernek tűnt. Magasabb és vállasabb volt
ugyan Cathallo törzsfőjénél, de szakállas arca vadnak tűnt Kital élesen metszett
arcvonásai mellett, ruhái pedig mocskosnak és szakadozottnak, habár Hengall sosem volt
az az ember, aki sokat adott volna a megjelenésre. Élesen tartotta lándzsáját, kifésülte a
tetveket szakállából, és úgy vélte, annak is megvan a határa, mennyit törődjék egy férfi a
külsejével. A törzsfők összeölelkeztek, és a két törzs tagjai helyeslően mordultak fel,
amiért a két nagy ember imigyen békét kötött egymással. A törzsfők néhány pillanatig
nem mozdultak, azután Kital elhúzódott, és kézen fogva elvezette Hengallt a
szellemházhoz, ahol Sannas várakozott rájuk.
A varázslónő borzprémből való rongyos köpenyt viselt, és hosszú fehér haját
gyapjúcsuklyával takarta el. Saban meredten nézte, és a varázslónő egy szívszorongató
pillanatra viszonozta is pillantását, Saban pedig görcsösen összerándult, mert a csuklya
alól rosszindulatú, körmönfont és rémisztő szemek szegeződtek rá. Sannas öreg volt,
ennyit Saban is tudott, olyan öreg, hogy senki se tudja megmondani, mennyire.
Kital és Hengall letérdepelt, hogy beszéljen Sanasszal. Az üreges fatörzseket csapkodó
dobosok fenntartották az ütemet, és egy csapatnyi félmeztelen leány, aki vadrózsát,
bakszakállat és pipacsot viselt a hajában, tovább táncolt a dallamra, előre-hátra
ringatózva, majd oldalt lépve, azután újra előre és hátra, hogy üdvözölje az idegeneket,
akik eljöttek a nagy szentélybe. A látogatók közül sokan tátott szájjal meredtek a lányokra,
egyedül Galeth nézte a sziklákat, és lelkében végtelen szomorúságot érzett. Nem csoda,
hogy Cathallo ennyire erős! Egyetlen más törzs sem képes ehhez fogható szentélyt
emelni, ezért egyetlen más törzs sem reménykedhet benne, hogy az istenek ennyire
kegyelni fogják. Ratharryn, gondolta Galeth nekikeseredve, ehhez képest semmi,
templomai nevetségesek, a becsvágya szánni való.
Saban a varázslónőt figyelte, és nyilvánvalónak tűnt, hogy Sannas elégedetlen a Hengall
által hozott hírekkel, mert elutasító mozdulattal fordult el Ratharryn törzsfőjétől. Hengall
Kitalra nézett, aki megvonta a vállát, ám ekkor Sannas visszafordult, és morgott valamit,
mielőtt elbotorkált volna egy kunyhó felé, mely a legközelebbi kör közelében állt. Hengall
felállt, és visszatért Sabanhoz.
- Most menj be Sannas kunyhójába - utasította. - Ne feledd, mit mondtam.
Saban, aki nagyon is tudatában volt, hogy mindkét törzs őt figyeli, elindult a kunyhóhoz,
mely két kisebb kőkor között állt, és az egyedüli építmény volt a templomon belül. A kerek
kunyhó alig lehetett nagyobb a legtöbb lakóépületnél, s bár magas, csúcsos tetőt kapott,
a falai olyan alacsonyak voltak, hogy Sabannak is négykézlábra kellett ereszkednie, ha be
akart férni. Átható sötét uralkodott odabent, az ajtón és a tetőbe vágott füstnyíláson alig
szüremlett be a napfény. A tetőt öles támaszfa tartotta meg, egy kérgétől megfosztott
fatörzs, amelynek ágait rövidre nyestek, s azokról hálók függtek alá, teli emberi
koponyákkal. A kitörő kacaj megriasztotta a bámészkodó Sabant, aki riadtan nézett körül,
hátha felismeri a kunyhó alacsony pereme mögül őt kémlelő arcokat.
- Ne törődj velük - parancsolt rá Sannas nyers, reszelős hangon. - Gyere ide.
A varázslónő az egymásra hányt prémeken helyezkedett el, a támaszfa mellett, Saban
pedig kötelességtudóan letérdelt elé. A tartófa közelében kis tűz füstölgött, és elborította a
kis kunyhót szúrós szagú füsttel, amitől Saban szemei is könnybe lábadtak, amint
előrehajtotta a fejét.
- Nézz rám! - förmedt rá Sannas.
A fiú felnézett. Tudta, hogy Sannas mérhetetlenül vén, olyan vén, hogy senki sem tudja a
korát, olyan vén, hogy talán ő maga sem tudja, mennyire, és már akkor is öreg volt,
amikor Cathallo utána következő legidősebb lakója még meg sem született. Akadtak, akik
szerint soha nem is fog meghalni, akik szerint az istenek megajándékozták Sannast a
halál nélküli élettel, és a megigézett Saban most azt gondolta, nekik lehet igazuk, hiszen
azelőtt sosem látott ennyire aszott, ráncos és elvadult arcot. A vénasszony hátra vetette
csuklyáját. Kibontott haja hamuszürke volt és csapzott, arca akár egy koponya, csak ezen
a koponyán szemölcsök is tenyésztek. A koponya szemei feketék voltak, akár a korom, és
az elvékonyodott ajkak mögött alig egyetlen fog maradt meg, egy megsárgult agyar a
felső állkapocs közepén. Kezei kampós karmokként türemkedtek elő a borzprém köpeny
alól; az inas torok felett borostyánkő fénylett - mintha egy kiszikkadt tetemre tették volna
fel a drága ékszert.
Ahogy a vénasszony meredten nézte, Saban lassan hozzászokott a kunyhó
félhomályához, és idegesen tekingetett körbe, hogy látja-e még az őt figyelő tucatnyi
lányarcot. A kunyhó oszlopaihoz denevérszárnyakat szegeztek, a hasas edények és a
koponyákkal teli hálók mellé. A középső tartóoszlopot egy pár aganccsal ékesítették, míg
a tetőről pókhálóval beborított tollak és gyógyfűkötegek függeszkedtek alá. A tűz mellett
fűzfa kosár, teli apró madarak csontjaival. Ebben a kunyhóban nem laknak, gondolta
Saban, csupán itt tárolják Cathallo rituális kincseit. Otthon egy efféle helyen rejtenék el a
G y e r m e k ö l ő t .
- Mondd hát - kezdte Sannas, kinek hangja éppoly szárazon reccsent, mint a csontok a
lábainál - mondd hát, Saban, Hengall fia és egy Kinti szuka fattya, Lock unokája, miért
haragszanak az istenek Ratharrynra?
Saban nem válaszolt. Túlságosan rémült volt.
- Ki nem állom az ostoba kölyköket - mordult fel Sannas. Beszélj, ostoba, máskülönben
hemzsegő férgekké változtatom a nyelved, és szánalmas életed minden hátralévő napján
a nedvükön élősködhetsz.
Saban rákényszerítette magát, hogy válaszoljon.
- Az istenek… - kezdte, majd ráébredt, hogy alig hallani a hangját, ezért erőt vett magán,
és eltökélte, hogy meg fogja védelmezni a törzsét - … az istenek aranyat küldtek, úrnőm,
hogyan haragudhatnának ránk?
- Slaol aranyát küldték el nektek - csattant fel Sannas - és mi jó származott belőle?
Lahanna visszautasított egy áldozatot, a bátyád pedig a Kintiek szolgálatába szegődött.
Ha az istenek küldenek Ratharrynnak egy arannyal teli üstöt, ti másra se vagytok
képesek, csak hogy belepisáljatok. - A lányok kuncogtak, Saban nem válaszolt. Sannas
fenyegető pillantással mérte végig. - Férfi vagy? - akarta tudni.
- Nem, úrnőm.
- Mégis egy férfi tunikáját viseled. Tél van talán?
- Nem, úrnőm.
- Akkor vesd le - követelte. - Vesd le.
Saban sietősen megoldotta övét, és áthúzta a tunikát a feje felett, majd máris meghallotta
a feltörő kacajt. Sannas tetőtől talpig végigmérte, azután gúnyosan elfintorodott.
- Ez a legtöbb, amit Ratharryn képes adni? Nézzétek csak meg, lányok! Mint aki most bújt
elő a csigaházból.
Saban elpirult, és hirtelen nagyon is örült a félhomálynak. Sannas fanyar pillantásokkal
méregette, majd belenyúlt a tarsolyába, és elővett egy levélbe csomagolt tárgyat.
Kibontotta a leveleket, hogy felfedje a lépes mézet, amiből letört egy darabkát, és fogatlan
szájába tömte.
- Az az ostoba Hirac - mordult fel - csakugyan megpróbálta feláldozni a fivéred,
C a m a b a n t ?
- Igen, úrnőm. - A fivéred mégis él. Vajon miért?
Saban a homlokát ráncolta.
- Lahanna jelét viseli magán, úrnőm.
- Akkor miért akarta Hirac megölni?
- Nem tudom, úrnőm.
- Nem tudsz valami sokat, igaz? Milyen szánalmas egy kisfiú vagy. És most, hogy Lengar
elmenekült, neked kell átvenned a helyét. - Fenyegetően végigmérte, majd egy darabka
viaszt köpött a tűzbe. - De hát Lengar soha nem is kedvelt bennünket, igaz? - folytatta. -
Lengar háborút akart viselni ellenünk! Miért nem kedvel bennünket Lengar?
- Mert ő nem kedvel senkit sem - felelte Saban kéretlen egyszerűséggel.
A vénasszony torz mosollyal jutalmazta a megjegyzést.
Attól tartott, hogy megfosztjuk a törzsfőségtől, nem igaz? Attól tartott, hogy bekebelezzük
Ratharrynt. - Görcsös ujjával a kunyhó pereme felé mutatott. - Lengarnak őt kellett volna
elvennie. Derrewynt, Morthornak, Cathallo főpapjának a leányát.
Saban tekintetével követte Sannas kinyújtott karját, és lélegzete a torkán akadt, amikor
meglátta a karcsú lány hosszú fekete haját és nyugtalan, ám csinos arcát. A lány alig
lehetett idősebb nála, és hatalmas szemében szorongás bujkált, mintha éppoly
kényelmetlenül erezné magát a varázslónő kunyhójában, mint Saban. Sannas Sabant
figyelte, és felnevetett.
- Tetszik, mi? De vajon miért kellene neked feleségül venned a fivéred helyett?
- Hogy békét köthessünk, úrnőm - felelte Saban.
- Békét! - köpte feléje a koponya. - Békét! Miért akarnám megvásárolni a ti nyomorúságos
békéteket a dédunokám teste által?
- Nem megvásárolod a békét - húzta ki magát Saban. - Az én törzsem nem eladó.
- A te törzsed! - Sannas hátradőlt, krákogni kezdett, majd hirtelen előrelendült és aszott
kezével keményen megmarkolta Saban ágyékát. A fiúnak a lélegzete is elállt
fájdalmában. - A te törzsed - köpött felé a vénasszony - nem ér semmit. Semmit! Még
szorosabban markolta meg, és élvezettel figyelte, ahogy könnyek szöknek a szemébe. -
Törzsfő akarsz lenni atyád után?
- Ha az istenek úgy akarják, úrnőm.
- Ennél különösebb dolgokat is akarnak - morogta Sannas, amikor végre szabadon
engedte. Újra ingadozni kezdett, előre-hátra, miközben fogatlan szájában nyál csörgött.
Sabant figyelte, megítélte a fiút, és úgy döntött, hogy alighanem rendes teremtés. Van
benne mersz, és ez tetszett neki, amellett tagadhatatlanul jóvágású, ami azt jelenti, hogy
kegyelik az istenek, ugyanakkor még csak gyermek, és gyermeket felajánlani a
házasságra nyílt sértés. Egy Cathallo és Ratharryn közti házasság persze mindenképpen
hasznos. Sannas végül vonakodva, de úgy döntött, lenyeli a sértést. - Elvennéd feleségül
Derrewynt, hogy megtartsd a békét? - kérdezte a fiút.
- Igen, úrnőm.
- Akkor sültbolond vagy - jelentette ki Sannas - mert békét és háborút osztani nem áll a
hatalmadban, fiú, és biztosan nem áll Derrewyn hatalmában sem. Az istenek dolga ez, és
amit az istenek akarnak, az fog történni. Ha pedig ők Cathallót választják Ratharryn új
urának, akkor bűzhödt ágyatokba hurcolhatjátok törzsünk valamennyi leányát, akkor sem
változtattok semmin. - Lehunyta a szemét, és újra hintázni kezdett előre-hátra, miközben
a méz és a nyál végigszivárgott állán, ahol a sötét bibircsókokból fehér szőrszálak
meredeztek elő. Ideje, döntötte el magában, ráijeszteni erre a ratharryni fiúra, hogy soha
eszébe se jusson keresztezni a terveit. - Én vagyok Lahanna - mondta mély, suttogásnál
alig erősebb hangon - és ha kereszteznéd a terveimet, elpusztítom szánalmas törzsedet.
Epével teli gyomromban rothasztom meg és mocsokkal teli árokba vizelem ki. Újra
felnevetett, és a nevetés fokozatosan görcsös köhögésrohammá változott. A boszorkány
kétségbeesetten kapkodott levegő után, amíg a roham el nem múlt, azután felnyitotta
fekete szemét. - Menj - küldte el Sabant. - Küldd be hozzám a fivéred, Camabant, de te
távozz. Menj, míg nem döntök jövőd felett.
Saban kikúszott a napvilágra, ahol sietve felhúzta tunikáját. A törzs asszonyai
tánclépéseket lej tettek, a dobosok tovább püfölték az üreges fatörzseket, és Saban
megborzongott. Maga mögött a kunyhóból nevetés hangjait hallotta, és elszégyellte
magát. Oly jelentéktelen a törzse, oly gyengék emberei, és Cathallo oly erős. Sabannak
úgy túnt, az istenek Ratharryn ellen fordultak. Mi egyébért menekült volna el Lengar?
Miért utasította volna vissza Lahanna az áldozatot? Miért kellett neki megalázkodni a
cathallói szipirtyó előtt? Saban hitt a fenyegetésekben, hitte, hogy törzsét a
megsemmisülés réme fenyegeti, és nem tudta, mit tehetne ez ellen. Apja ugyan
figyelmeztette, hogy hősökkel nem mennek semmire, most mégis úgy gondolta,
Ratharrynnak éppen egy hősre lenne szüksége. Ifjúkorában Hengall maga is hős volt,
most azonban már túlzottan elővigyázatos. Galethben nincs becsvágy, ő maga pedig még
nem férfi - még azt sem tudhatja, kiállja-e a próbát. Mégis, ha képes rá, hőssé kell válnia,
máskülönben népére nem vár más, csak gyász és pusztulás. A nagyobb hal mindig
felfalja a kisebbet.
4. FEJEZET
Cathallo népe aznap éjjel a napfordulat tiszteletére tüzeket gyújtott, melyek szikrákkal és
gomolygó füsttel borították el a tájat. A tüzek távolra űzték az ártó szellemeket a
mezőkről, és még több zsarátnok égett Cathallo nagy templomában, ahol tizenkét
állatbőrökbe öltözött férfi járta különös táncát a kövek között. A prémek furcsa jelmezként
hatottak, miután a jószágok fejét és patáit is meghagyták rajtuk. A hatalmas szarvas
alakok a tüzek között szökdécseltek, míg a beléjük bújt férfiak fennhangon hívták ki
maguk ellen a gonosz szellemeket, melyek ártalmat hozhattak az emberekre és a
jószágokra. Az állatbőrbe bújt férfiak vigyázták Cathallo szerencséjét, és az ifjú harcosok
között mindig ádáz vetélkedés folyt, hogy kié legyen ez a tisztesség, hiszen amint az
éjszaka áthatóvá mélyült és a dühödt lángok magukat a csillagokat is elhomályosították,
tucatnyi mezítelen lányt eresztettek a lángok körébe, ahol a vicsorgó férfiak azonnal
utánuk vetették magukat. A tüzek gyűrűje körül táncoló tömeg mozdulatlanná dermedt,
amíg a lányok színlelt rémülettel menekültek szarvas üldözőik elől, akiket a jókora prémek
félvakká és esetlenné tettek. Mégis, a lányokat, egyiküket a másik után, elkapták és a
földre fektették, ahol a szarvas szörnyetegek a tömeg üdvrivalgása közepette tették őket
m a g u k é v á .
Mindkét törzs tagjai tüzet ugrottak, amint a rítus véget ért. A harcosok azon vetélkedtek,
melyikük ugorja át a legmagasabb, legszélesebb tüzet, és többen is a lángok közé estek,
ahonnét úgy kellett kimenekíteni őket. Az öregek és a gyermekek a kisebb tüzeket
ugrottak át, majd a törzs újszülött jószágait terelték keresztül a még izzó zsarátnokon. A
törzsek némely tagja úgy is kimutatta bátorságát, hogy csupasz lábbal sétált végig a
parázságyon, de csak miután a papok varázsigéket mondtak, melyek megkímélték
lábukat a szörnyű sebektől. Sannas, aki kunyhója ajtajából nézte a rituálét, megvetően
fordult félre.
- Ennek semmi köze a varázslathoz - morogta keserűen. Amíg a lábuk száraz, nem éri
őket bántalom, de ha nedves lábbal próbálkoznának, megtudnák, mi a gyötrelem. - Újra
helyet foglalt a kunyhó közepén, és Camaban lekuporodott mellette.
- Te is átugorhatnád a tüzet, fiam - fordult hozzá Sannas.
- Én nem-nem-nem tudok ugrani. - Camaban arca görcsösen rángott az erőfeszítéstől,
ahogy igyekezett nem dadogni. Kinyújtotta maga elé lábait, és a tüzek rőt fénye ott táncolt
megnyomorodott tagján. - És ha megpróbálnám - tette hozzá csak kinevetnének.
Sannas egy emberi combcsontot szorongatott. A csont néhai második férjéhez tartozott,
egy öntelt fickóhoz, aki azt hitte, sikerült őt megszelídítenie. A vénasszony kinyújtotta a
kezét, és megkopogtatta a csonttal a fiú kicsavarodott lábát.
- Én meg tudnálak gyógyítani - mondta, csak hogy lássa Camaban reakcióját, és
csalódott volt, amikor nem látott semmit. - De csak ha akarnám - tette hozzá gonoszkodó
hangon és nem hiszem, hogy akarom. - Fejére vonta köpenyét. - Egyszer volt egy
nyomorék lányom - folytatta. - Egy olyan különös, elesett kis teremtés, igen. Púpos,
ráadásul törpe. Csupa göcsört. - Felsóhajtott. - Az uram azt várta, hogy meggyógyítsam.
- És megtetted?
- Feláldoztam Lahannának. Az árokban temettem el, odakint. - A csonttal a szentély déli
bejárata felé intett.
- Miért akarna Lahanna i-i-ilyen nyomorékokat? - fakadt ki Camaban.
- Hogy nevessen rajtuk, mi másért? - csattant fel Sannas.
Camaban mosolyogva hallgatta a választ. Még a napvilág fényénél jött el Sannas
kunyhójába, és a lányok elborzadva meredtek megnyomorodott tagjára, megborzongtak
mocskos prémje bűzétől, kigúnyolták dadogását és elvadult, csatakos haját, ám Sannas
nem csatlakozott a gúnyolódókhoz. Hosszan tanulmányozta a sarló alakú jelet a hasán,
majd váratlanul kiparancsolt mindenkit a kunyhóból. Azután hosszú ideig némán meredt
C a m a b a n r a .
- Miért nem öltek meg? - kérdezte végül.
- M-m-mert az istenek vigyáztak r-r-rám.
A vénasszony fejbe csapta a combcsonttal.
- Ha dadogni mersz, kölyök - fenyegette - varanggyá változtatlak.
Camaban belenézett a koponya-arc fekete szemüregébe, aztán halálos nyugalommal
előrehajolt, és elvette a varázslónő levélbe csomagolt lépes mézét.
- Add vissza! - követelte Sannas.
- Ha már v-v-varangynak kell lennem - húzódott el Camaban - legalább édesszájú
varangy legyek. - Sannas ezen jót nevetett, és szélesre nyitott szájából előtűnt egyetlen
korhadó foga. Megparancsolta a fiúnak, hogy hajítsa ki azt a rothadó prémet a kunyhóból,
majd keresett neki egy vidraprém ujjast, és ragaszkodott ahhoz is, hogy kifésülje a hajából
a bogokat és a mocskot. - Jóvágású fiú vagy - mordult fel, és igazat is mondott. A fiú arca
keskeny volt, és nemesen metszett, hosszú és egyenes orra felett életteli sötétzöld
szempár fénylett. A vénasszony kérdőre fogta. Hogyan élt? Miként talált magának ételt?
Honnét tanult az istenekről? És Camaban higgadt egykedvűséggel válaszolt neki, nem
adta jelét félelemnek, Sannas pedig úgy határozott, hogy kedveli ezt a gyermeket. Vad,
konok, félelem nélküli, és mindenekelőtt ravasz. Sannas az ostobák világán uralkodott, és
most, hacsak egy gyermek képében is, de méltó beszélgetőtársra akadt, és a vénasszony
beszélgetett is a nyomorék fiúval, miközben odakint lebukott a nap, meggyújtották az
örömtüzeket, és a szarvasprémekbe öltözött táncosok elvonszolták ágas-bogas hajú
asszonyaikat a görgetegkövek közti árnyékos gyepre.
Most a tűz mellett ülve nézték a táncosok tüzek körül kavargó forgatagát. Valahol a
sötétben egy fiatal lány pityergett.
- Beszélj nekem Sabanról - parancsolta Sannas.
Camaban vállat vont.
- Tisztességes, igyekvő - felelte, bár a szájából egyik tulajdonság sem hangzott erénynek
- nem olyan, mint az apja.
- Törzsfő lesz belőle?
- Idővel, talán - felelte Camaban elővigyázatosan.
- És megtartja a békét?
- Honnét is tudhatnám? - kérdezett vissza Camaban.
- Akkor mit gondolsz erről?
- Mit számít, mit gondolok? - csattant fel Camaban. - Mindenki tudja, hogy bolond vagyok.
- És az vagy, bolond?
- Tetszik, ho-ho-hogy mindenki annak tart - felelte Camaban. - így legalább békén
h a g y n a k .
Sannas helyeslően bólintott.
A páros egy ideig némán ücsörgött, figyelte a lángok táncoló fényét a szürke sziklákon.
Szikrák örvénylettek az égen, a tűhegynyi csillagok között. Kiáltás harsant az árnyak
közül, ahol két ifjú - az egyikük cathallói, a másik ratharryni - összeverekedett egymással.
A barátok szétválasztották őket, ám alig fejeződött be az egyik küzdelem, máris fellángolt
egy másik. Cathallo népe nagylelkűen osztotta a mézből készült likőrt, melyet kizárólag a
napfordulat ünnepére főztek.
- Amikor a nagyanyám kislány volt - emlékezett Sannas még nem főztek likőrt. A Kintiek
tanítottak meg rá, és még mindig ők főzik a legfinomabbat. - Ezen eltűnődött egy ideig,
majd vállat vont. - De ők nem tudják azt, amit én. Adhatok neked olyan italt, amitől
szárnyaid nőnek, és ételt, ami színes álmokat ad. - Szemei felcsillantak a kámzsa alatt.
- Én tanulni akarok tőled - mondta Camaban.
- Lányokat tanítok, nem fiúkat - reccsent rá az öregasszony.
- De nekem nincs lelkem - vetette ellene Camaban. - Összetörte a Gy-gy-gyermekölő.
Nem vagyok se fiú, se férfi. Semmi vagyok.
- Ha csakugyan semmi vagy, mit tanulhatnál?
- Mindent, a-a-amire csak megtanítasz - fordult vissza Camaban a varázslónő felé. -
Megfizetlek érte - tette hozzá.
Sannas felnevetett, és lélegzete hurutosan fütyült torkában, amint előre-hátra ingott.
- És mi lenne az - kérdezte, amint meg tudott szólalni - amit egy számkivetett nyomorék
ratharryni adhatna nekem?
- Ez - Camaban szétnyitotta jobb kezét, hogy megmutassa az öklében rejtegetett arany
rombuszt. - A Kintiek aranya mondta - Slaol kincse. - Sannas az arany után nyúlt, de
Camaban összezárta az ujjait.
- Add ide nekem, kölyök! - szisszent fel a vénasszony.
- Ha megígéred, hogy tanítasz - felelte Camaban - odaadom neked.
Sannas lehunyta a szemét.
- Ha nem adod ide azonnal, te nyomorék kis korcs - talált rá a hangra, mellyel törzsének
immár harmadik nemzedékét rémisztette halálra - férgeknek adom a tested, és a végtelen
erdőbe száműzöm a lelked. Péppé zúzom a csontjaid, és a véreddel keverem csirizzé.
Madarakkal vájatom ki a szemed, viperák marják szét a húsod, kutyák zabálják fel a
zsigereid. Kegyelemért könyörögsz majd, de én csak nevetni fogok, és belevizelek a
koponyádba. - Itt hirtelen abbahagyta, Camaban ugyanis felkászálódott a földről, és
botladozni kezdett a kijárat felé. - Hová mégy? - sziszegte.
- Azt hallottam - felelte Camaban - hogy Drewennában él egy varázsló. Ő kitaníthatna.
A vénasszony gyűlölködő pillantásokkal méregette, szemei élénken fénylettek tetemarca
mélyén, de Camaban higgadt nyugalommal nézett felé, és Sannas megrázkódott
d ü h é b e n .
- Ha még egy lépést teszel, korcs - vicsorogta - te is az árokban végzed a púpos törpe
m e l l e t t .
Camaban feltartotta az arany rombuszt.
- Ez e-e-elég arra, hogy ki taníts. - Hirtelen elővett még egy érmét. - Ez pedig a-a-arra
elég - folytatta - hogy me-me-meggyógyítsd a lábam.
- Gyere ide! - parancsolta Sannas. Camaban nem mozdult, csak feltartotta az aranyat,
amely szikrázva törte meg a tüzek fényét. Sannas meredten nézte a rombuszokat, és
nagyon is jól tudta, mennyi mindenre képes lenne ilyen hatalmas talizmánok birtokában.
Remélte, hogy másnap még többet megszerezhet majd a kincsből, ám annak minden
darabkája elég értékes ahhoz, hogy kordában tartsa miatta a haragját.
- Tanítani foglak - egyezett bele nyugodt hangon.
- Köszönöm - mondta Camaban nyugodt hangon, majd letérdelt a boszorkány elé, és
tisztelettudóan kinyújtott kezébe helyezte a két aranyat.
Sannas az aranyra köpött, majd visszahúzódott a kunyhó mélyébe, melyet nem világított
be más, csak az elüszkösödött hamvak izzása.
- Alhatsz idebent vagy odakint - szólt vissza a sötétség mélyéről - engem nem érdekel.
Camaban nem válaszolt, csak meredten nézte a nagy templom építőköveit. A
szerelmesek árnyai mozdulatlanná kövültek, de az elhaló lángok tovább táncoltak, és a
kövek gyűrűje mintha felizzott volna a füstös éjszakában.
Úgy tűnt, mintha a sziklák életre keltek volna, vagy az emberek léptek volna a helyükbe,
és ez a Régi Templomot juttatta eszébe, a távoli otthont. Előrehajolt, homlokával a földet
érintette, és megesküdött, még ha az istenek nem is hallgatták meg, hogy új életre
ébreszti a Régi Templomot. Minden erejével azon lesz, hogy a kövek énekeljenek,
táncoljanak, életre keljenek.
Hengall elégedett volt a Kitallal kötött egyezséggel. Bebiztosították a békét, amit majdan
Saban és Derrewyn házasságával pecsételnek meg.
- Nem mintha én ilyen lányt választottam volna neked zsémbelt Hengall, miközben fiával
délnek, Ratharryn felé tartott. - Túlságosan vékony.
- Túlságosan vékony? - kérdezte Saban. Ő maga gyönyörűnek látta Derrewynt.
- Az asszonyok nem különböznek a jószágoktól - magyarázta Hengall. - A legjobbaknak
széles a fara. Nincs sok értelme elvenni ilyen keszeg leányt, úgyis belehal az első
szülésbe. Sannas viszont úgy döntött, hogy feleségül kell venned Derrewynt, s minthogy
ez a házasság pecsételi meg a békét, nincs mit tenni.
Hengall nemcsak a házasságba egyezett bele, de nyolc jókora görgetegkövet is vásárolt,
melyekből Gilan újjáépíthette a Régi Templomot. A kövekért cserébe Hengallnak le kellett
mondania egy nagy és kilenc kisebb arany rombuszról, amit nevetségesen alacsony
árnak tartott. Jól tette, gondolta, hogy Sarmennyn aranyának elenyésző részén köveket
vásárolt, hiszen immár biztos lehetett benne, a kincs érkezése üzenet Slaoltól, aki azt
akarja, hogy építsék újjá a Régi Templomot, és Gilan arról is meggyőzte a törzsfőt, hogy
Ratharrynnak olyan templom kell, melyet kőből emeltek.
Ratharrynban nem voltak valamirevaló kövek. A folyóágyban számolatlanul hevertek
kerek kavicsok, és néhány nagyobb sziklát is megfaraghattak volna, de a településen
egyetlen olyan kőtömb se akadt, melyet párba állíthattak volna a Cathallo templomát
övező roppant oszlopokkal és tömbökkel. Ratharryn a mészkő, a fű és a fák hóna, míg
Cathallo földje olyan gazdag az óriás görgetegkövekben, hogy a távoli hegyekben elszórt
számtalan szikla szürke bárányok hatalmas nyájára emlékeztette a szemlélőt. Sannas
állította, hogy a köveket maga Slaol vetette el, amikor hiábavaló kísérletet tett arra, hogy
eltántorítsa Cathallo népét a Lahannának emelt szent halom építésétől, míg mások úgy
tartották, a sziklákat Gewat, a felhőisten szórta széjjel, aki a föld zöld arcán így akarta
megalkotni tulajdon képmását - de bárhogyan is érték el a sziklák Cathallót, ezek voltak a
Ratharrynhoz legközelebb eső görgetegkövek.
Sabannak tetszett az ötlet, hogy valami új és lenyűgöző építmény születik Ratharrynban.
Hengall emberei közül ugyan többen megjegyezték, hogy a régi dúcok is épp elég jó
szolgálatot tettek Ratharrynnak, ám a kereskedők, akik szekercékért, kagylókért és sóért
cserébe prémekkel, kovakővel és edényekkel látták el a települést, rámutattak, hogy
Drewennában is található egy ilyen kőtemplom, és a távoli nyugaton szinte minden
szentélyt ilyen sziklatömbökből emelnek. A saját kőtemplom által kínált előnyök végül
Hengall embereit is megbékítették. Az új, kőből emelt szentély visszaadhatja a törzs
elveszett szerencséjét, és ez a hit önmagában elégnek bizonyult ahhoz, hogy Gilant
válasszák meg új főpapnak. A választást tudatták Hengallal is, aki - miután bronzrudakat,
Kinti rabszolgalányokat és borostyánokat áldozott a papok megvásárlására - komoran el
is fogadta a döntést, mintha az az istenektől érkezett volna.
Gilanból lett tehát az új főpap, és ő első rendelkezéseként megparancsolta a törzsnek,
hogy tisztítsa meg a Régi Templomot a gyomoktól és mogyoróbokroktól, mire az új
esztendő beköszöntével megérkeznek Cathallo kövei.
A férfiak nekiláttak a munkának, míg az asszonyok a töltésen kívül maradtak, és körben
állva táncoltak. Az asszonyok tánc közben éneket is mondtak, Slaol nászénekét, melyet
csakis asszonyok énekelhettek, s ők is csak kivételes, ünnepi alkalmakkor. Az egyes
versszakok között rövid szüneteket tartottak, ilyenkor az asszonyok mozdulatlanná
merevedtek, mielőtt, mint valamilyen láthatatlan jelre, újra kezdődött a tánc és az ének. A
hangok tökéletes harmóniában áramlottak, s bár az éneket nem gyakorolták be,
mindvégig megőrizték a páratlan összhangot, mind a dallamokban, mint a
tánclépésekben. Az anyák az éneknek csak bizonyos részeit tanították meg lányaiknak,
így mindenki más és más részt ismert betéve, ám amikor a kórus összeállt, minden
részlet a helyére került. Az asszonyok közül többen sírva is fakadtak tánc közben, hiszen
a dal gyászének is volt egyben. A Slaol és Lahanna házassága
előtti napon a napisten összekülönbözött menyasszonyával, és elhagyta őt, ám az
asszonyok sosem adták fel a reményt, hogy Slaol egy napon megenyhül és visszatér
a r á j á h o z .
A munkát Gilan felügyelte, aki olykor megállt, hogy az asszonyok énekét hallgassa,
máskor a férfiaknak segített kiszaggatni a gyomokat és mogyoróbokrokat. A
mogyoróbokrok közül némelyik fa magasságúra nőtt, és gyökerét agancsokkal kellett
fellazítani, mielőtt kiránthatták volna a talajból. A fákat nem vághatták ki egyszerűen,
hiszen a mogyoró a csonkokból is újra szárba szökkent, ezért a nagyobb fákat is
kirángatták, majd helyüket az árokból kiásott kavicsos törmelékkel töltötték fel. Az
ökörkoponyát, melyet Camaban helyezett el a templom közepén, az árokban temették el,
Camaban vackát lerombolták, a gyomokat kihúzkodták, a füvet hosszú késekkel
levagdosták, és a hulladékot elégették. A tüzek füstje megzavarta a táncosokat, így azok
egyre hátrébb húzódtak a templomtól, miközben a férfiak megtisztították a gyomoktól az
árkot, majd a belső töltést, hogy a szentélyt újra fénylő, mészfehér gyűrű övezze.
A régi elkorhadt cölöpöket, melyek valaha oly sűrűn álltak a templom bejáratánál és a
szellemház mellett, szintén a tűznek adták. A dúcok közül némely tartotta magát és
mélyen gyökerezett a földben; ezeket a talaj szintjénél vágták el, és a konok csonkokat
meghagyták az enyészetnek. Miután minden gyomot, fát és dúcot eltakarítottak, a férfiak
széles körbe állva táncba kezdtek, az asszonyi ének kísérteties dallamára. A templom
újra csupasz lett és tiszta. Alacsony földtöltés, árok, majd egy magasabb töltés vette körül
a tágas, üres teret.
A törzs az este fényeinél tért vissza Ratharrynba. Galeth az utolsók között hagyta el a
szentélyt, és a dombok gerincén még egyszer visszafordult, hogy elnézzen a templom
felé. A déli látóhatárt kicsipkéző mogyoróbokrok eltűntek, így egyedül az ősök sírhalmait
lehetett látni a horizonton, ám a buckák előtt, fehéren a sötétlő domboldalon, a templom
gyűrűje valósággal ragyogott a kihunyó fények között. A töltések árnyai hosszúra nyúltak,
és Galeth most első ízben látta, hogy a mészkőgyűrűt a domboldalon helyezték el, ezért
valamelyest megdől arrafelé, ahol a napfordulat idején a nap szokott kelni.
- Olyan gyönyörű - mondta Lidda, Galeth asszonya.
- Csakugyan gyönyörű - értett egyet Galeth. Galethre, a gyakorlatias, erős és rátermett
férfira várt a feladat, hogy a köveket felállítsa, és most megpróbálta elképzelni, hogyan
fest majd a nyolc roppant görgetegkő a füves-mészköves irtáson. - Slaol elégedett lesz -
döntötte el.
Aznap éjjel vihar tört ki, de eső nem esett. Csak égzengés morajlott a messzi távolban, és
a sötétben a törzs gyermekei közül kettő kiszenvedett. Mindketten régóta betegeskedtek
már, de a halálukat senki sem várta. Ám másnap reggel a nap újra felkelt a frissen
megtisztított mészkőgyűrű felett, és az istenek, úgy tűnt, megint rámosolyogtak
Ratharrynra.
Derrewyn ugyan még nem ért nővé, ám Cathallóban és Ratharrynban egyaránt az volt a
szokás, hogy az eljegyzett leány leendő férje családjánál lakjon, ezért Derrewyn is
Ratharrynba érkezett, hogy beköltözzön Hengall legidősebb élő asszonyának kunyhójába.
A lány érkezésére felbolydult a törzs. Habár Derrewynt még egy esztendő választotta el
attól, hogy nővé érjen, szépsége korán virágba szökött, és Ratharryn ifjú harcosai
leplezetlen sóvárgással tekintettek rá. Cathallói Derrewyn olyan lány volt, akinek láttán
felforrt a férfiak vére. Fekete haja egész a csípőjéig hullt alá, hosszú combjait sötétre
barnította a nap. A bokái és a nyaka körül egyforma alakú és méretű fehér tengeri
kagylókból fűzött láncot viselt. Szemei sötétek voltak, arca vékony és finom csontozató;
kedélye éppoly magasan szárnyalt, mint a jégmadár. Ratharryn ifjú harcosai felfigyeltek
rá, követték minden mozdulatát, és úgy döntöttek, hogy egy ilyen ara túlontúl jó
Sabannak, aki mégiscsak gyerek. Hengall, aki felismerte harcosai vágyakozását,
megparancsolta Gilannak, hogy varázsigéivel védelmezze meg a lányt, ezért a főpap egy
emberi koponyát ültetett Derrewyn kunyhójának tetejébe, mellé kiégetetlen agyagból való
falloszt tett, és aki csak látta ezeket, pontosan kiolvashatta belőlük a fenyegetést. Ha
engedély nélkül akár csak megérinted Derrewynt, mondta a koponya és a fallosz,
meghalsz. Attól fogva a férfiak csak bámultak, de nem tettek többet.
Saban maga is bámult és vágyakozott, és a törzs tagjai közül többen azt is észrevették,
hogyan néz vissza Derrewyn Sabanra, aki jóképű férfinak ígérkezett. Még növésben volt,
de máris elérte apja magasságát, és mellé birtokolta Lengar fürgeségét is. Könnyedén
bánt a tiszafa íjjal, a törzs egyik legjobb futója lett, szerénységéért és nyugodt kedélyéért
mégis sokan kedvelték Ratharrynban. Jó embernek ígérkezett, de ha nem állta ki a
próbát, sosem lehetett belőle felnőtt férfi, ezért a Derrewynnel való első találkozást követő
hónapokban szorgalmasan igyekezett kitanulni az erdő titkait és a vadak szokásait.
Megfigyelte a szarvasbikák küzdelmét, rátalált a vidrák vackára, és megtanulta, hogy
orozza el a mézet a mérges ménektől. Nem alhatott kint az erdőben, míg ki nem lépett a
gyermeksorból, de kora télen egy jól irányzott nyílvesszővel, majd szekercéje egyetlen
csapásával megölte élete első farkasát. Galeth asszonya, Lidda kilyuggatta a farkas
karmait és ínra fűzte őket, majd a kész nyakláncot odaadta Sabannak.
Lehetett bár a törzsfő fia, Sabantól is elvárták, hogy éppen úgy dolgozzék, mint bárki más.
- Aki nem tesz semmit - szerette Hengall mondani - az ne is egyék. - Galeth volt a törzs
leggyakorlottabb fafaragója, és Saban hét esztendőn át tanulta nagybátyja mesterségét.
Megismerte az erdő valamennyi istenének nevét, és hogy miként békítheti meg őket,
mielőtt szekercéjét a fákra emelné; megtanulta, hogy alakítsa a tölgy- és kőristörzseket
gerendákká, dúcokká és szarufákká. Galeth mutatta meg, hogyan készítsen szekercét a
kovakőből, és miként kötözze a pengét prémcsíkokkal a nyélhez, hogy a fej sose
lazulhasson meg munka közben. Saban használhatta a pattintott kőszerszámokat, de se
ő, se Galeth első feleségétől született fia nem nyúlhatott a két drága bronz szekerééhez,
melyek messzi földről érkeztek ide, s Galeth nem kevés disznójába és marhájába
k e r ü l t e k .
Saban megtanult bükkfából tálat kivájni és fűzfából gyékénycsónakot fonni. Megtanulta,
miként készítsen a kőkemény tiszafa ágából gyilkos erejű íjat. Kitanulta a fa
összecsapolását, hogy miként fúrjon lyukat a kő- vagy csonthegyekkel, és hogyan döntse
ki a szilfa törzsét, majd alakítson ki belőle üreges csónakot, mely egészen a tengerig
képes leúszni a folyón, ahonnét sóval, kagylókkal és szárított hallal teli zsákokkal térhet
meg. Megismerte a zöld tölgyet, méghozzá olyan jól, hogy a beavatás előtti télen Galeth
komoly feladatot bízott rá -neki kellett új tetőt ácsolnia a kunyhónak, amelyikben Derrewyn
l a k o t t .
Saban lefosztotta az elrothadt zsúpszalmát, de előbb leadta a koponyát Derrewynnek,
aki, miután annak köszönhette nyugalmát, áhítatosan homlokon csókolta a csontot, majd
felnézett Sabanra.
- Most a többit - kérte mosolyogva.
- A többit?
- Az agyagot. - A kiégetetlen agyag fallosz rég szétmállott, de Saban legjobb tudása
szerint összegyűjtötte a maradékát, és leadta a lánynak. Derrewyn elfintorodott a szurtos
agyagdarabok láttán, de talált egy darabot, mely tisztábbnak tűnt a többinél, és ezt
visszaadta Sabannak. - Nyeld le - parancsolta.
- Nyeljem le?
- Csináld már! - erősködött a lány, majd jót nevetett a fiú arckifejezésén, miközben az
legyömöszölte torkán az agyagdarabot.
- Mire volt ez jó? - kérdezte Saban. A lány csak nevetett, ám egy csapásra eltűnt a
jókedve, amikor Jegar tűnt fel a kunyhó sarkánál.
Immár Jegar számított a törzs legjobb vadászának. Ifjú harcosai élén napokra bevette
magát az erdőbe, és mindig leolt állatokkal, trófeákkal megrakva tért vissza. Akadtak a
törzsben olyanok, akik szerint Jégárnak kellett volna követnie Hengallt, hiszen az istenek
láthatóan kegyelik őt, bár maga Jegar sosem adta jelét, hogy osztozna ezen a nézeten.
Megadott Hengallnak minden tiszteletet, és külön gondot fordított rá, hogy zsákmánya
javarészét mindig a törzsfőnek kínálja fel, míg cserébe Hengall előzékenyen bánt azzal az
emberrel, aki valaha Lengar legközelebbi barátjának számított.
Jegar most leplezetlenül megbámulta Derrewynt. Akárcsak a törzs többi férfitagját, őt is
elrettentette a kunyhó tetejére ültetett koponya, de képtelen volt leplezni a lány iránti
vágyakozását vagy Saban iránti féltékenységét. Az újévben, amikor kiállja majd a
férfiasság próbáját, Sabannak az erdő mélyén kell majd vadásznia, és a törzsben
mindenki tudta, hogy Jegar és kopói mindenütt Saban nyomában lesznek. És ha Saban
elbukik, akkor Saban nem házasodhat.
Jegar elmosolyodott Derrewyn láttán, aki mellkasához szorította a koponyát, és kiköpött.
Jegar felnevetett, majd megnyalta lándzsája pengéjét, és Sabanra mutatott.
- Jövőre, kisfiú - mondta - találkozunk az erdőben. Te, én, a társaim és a vérebeim.
- Társakra és kopókra van szükséged ahhoz, hogy legyőzz? - kérdezte Saban. Derrewyn
elkerekedett szemmel nézte, és pillantása még vakmerőbbé tette Sabant. - Mondd csak
el, mi lesz jövőre, Jegar. - Tudta, hogy elképesztő ostobaság felingerelni Jegart, de attól
tartott, Derrewyn megvetné érte, ha hagyná, hogy Jegar kigúnyolja. - Mit fogsz csinálni,
ha majd találkozunk az erdőben? - pattant le a kunyhó tetejéről.
- Végzek veled, kisfiú - felelte Jegar.
- Nincs neked ahhoz erőd - gúnyolta Saban, és felkapta a hosszú kőrisfa lécet, amivel a
kicserélni kívánt szarufák hosszát felmérte. Magasabb volt Jégárnál, és tudta azt is, hogy
a másik nem merné megölni a településen, ahol ilyen sok szemtanú akad, ám egy
fájdalmas verést így is megkockáztatott. - Egy kölyökmacskával se tudnál végezni - tette
hozzá csúfolkodó hangon.
- Menj vissza dolgozni, kölyök - legyintett Jegar, de Saban már felé lendült a léccel, és
meghátrálásra késztette ezzel az apróbb termetű Jegart. Saban újra meglendítette a
lécet, és a nehézkes fegyver ezúttal alig kerülte el Jegar arcát. A vadász most már
elvicsorodott, és leeresztette lándzsáját.
- Csak vigyázz - sziszegte.
- Miért kellene vigyáznom veled? - kérdezte Saban. Rettegés és lelkesültség viaskodott
benne. Tudta, hogy ostobán viselkedik, ám Derrewyn jelenléte belelovallta az
összecsapásba, és immár tulajdon büszkesége sem engedte, hogy meghátráljon.
- Ostoba barom vagy, Jegar - húzta vissza lécet - de most majd megtanulod.
- Te kisfiú! - kiáltotta Jegar, és Sabanra rontott.
Ám Saban előre sejtette, mit fog tenni Jegar, és leeresztette a lécet, hogy elhúzza vele
Jegar lábait, majd miután a vadász nehézkesen elvágódott a földön, Saban rávetette
magát, és öklével püfölni kezdte ellensége fejét. Két kemény ütést is sikerült bevinnie,
mielőtt Jegar lerázta magáról, és ellentámadásba lendült. Jegar nem használhatta a
lándzsáját, hiszen Saban fölébe kerekedett, ezért először megpróbálta félrelökni a fiút,
majd a szemét igyekezett kikaparni. Saban beleharapott az egyik kutakodó ujjába, és
megérezte a vér sós ízét, azután valaki megragadta és lerángatta Jegárról. Mások Jegart
vonszolták félre.
Galeth volt az, aki távol tartotta ellenségétől.
- Te ostoba! - korholta Galeth. - Meg akarsz halni?
- Akkor is megverem!
- Ő férfi, te pedig még gyerek. Be fogja verni a fejed. - Galeth félretaszította Sabant, majd
Jégárhoz fordult. - Hagyd őt békén parancsolt rá. - A te időd jövőre fog eljönni.
- Ő támadt rám! - védekezett Jegar. Vérzett a keze ott, ahol Saban megharapta. Kiszívta
a vért, majd felvette lándzsáját. Szemében düh szikrázott; tudta, hogy megszégyenítették.
- Ha egy gyermek megtámad egy felnőtt férfit, meg kell büntetni erősködött.
- Senki se támadt senkire - jelentette ki Galeth. Hatalmas termetű férfiú volt, akinek
haragját senki se akarta magára vonni.
- Semmi sem történt itt. Hallottad? Semmi sem történt! - Hátrébb lökte Jegart. - Semmi
sem történt! - Derrewynhez fordult, aki elkerekedett szemmel nézte a küzdőket. - A
munkáddal törődj, te lány - parancsolta, majd visszaterelte Sabant a tetőre.
- Neked is van mit csinálnod, hát csináld.
Hengall teli torokból felnevetett, amikor meghallotta a küzdelem hírét.
- Tényleg ő győzött? - kérdezte Galetht.
- Nem tartott volna ki sokáig - felelte Galeth - de igen, ő győzött.
- Jó fiú - szólt Hengall elismerően - jó fiú!
- Csakhogy Jegar megpróbálja majd megakadályozni, hogy letegye a próbát -
figyelmeztette Galeth.
Hengall egy kézlegyintéssel félrehessegette fivére aggodalmait.
- Ha Saban törzsfő akar lenni - jelentette ki - el kell tudni bánnia az olyan emberekkel,
mint Jegar. - Újra felnevetett, és örömét lelte benne, hogy Saban ilyen bátornak
m u t a t k o z o t t .
- Azért remélem, a télen rajta tartod majd a szemed a fiún vonta össze a szemöldökét. -
Jobbat érdemel annál, sem hogy hátba döfjék egy lándzsával.
- Figyelni fogok rá - ígérte komoran Galeth. Könyörtelenül rideg telet kellett megélniük,
amelyben egyetlen vigaszukra az szolgált, hogy Cathallo harcosai is felhagytak Hengall
földjeinek fosztogatásával. A béke, melyet Saban házasságával kívántak megpecsételni,
kitartott, bár sokan azt gondolták, hogy Cathallo csak Hengall halálára vár, azután
bekebelezi Ratharrynt, ahogyan Madennel is megtette. Mások szerint az időjárás tartotta
kordában Kital embereit, hiszen a hó napokon át vastagon megülte a földeket, és a folyók
is annyira befagytak, hogy az asszonyoknak fel kellett törniük a jeget, mielőtt a
mindennapi ivóvízhez juthattak. Voltak napok, amikor a szélben füstként gomolygott az
alacsonyabb hegyek gerincén megtelepedett hó, amikor a tüzek alig adtak meleget, és a
piszkosfehér földön elszórt, jégkéregbe burkolózó kunyhók nem ígértek se melegséget,
se menedéket. A törzs gyenge tagjai, az öregek és az ifjoncok, a betegek és elátkozottak,
sorra elhaltak. Sokan éheztek, pedig a törzs harcosai szüntelenül az erdőket járták. Senki
sem vehette fel a versenyt Jegárral és társaival, akik nap nap után állati tetemekkel
megrakottan tértek meg, majd az állatokat a településen kívül darabolták fel, ahol a
kiontott belek melegen gőzölögtek a fagyos levegőben, miközben a törzs kutyái a
közelben ólálkodtak, a potyázás reményében. A vadászok a szarvasok koponyáit az
asszonyoknak adták, akik felszították tüzeiket, majd addig tartották az agancsok tövét a
lángok fölé, míg azok el nem váltak a csonttól. Tavasszal sok munka várt még rájuk a
Régi Templomnál, és a törzsnek tucatszám elkeltek majd az agancsok, amikor kivájták a
Cathallóból hozatott kövek helyét.
Úgy tűnt, a télnek sosem szakad vége. A folyó mellett ólálkodó farkasokat láttak, de Gilan
biztosított róla mindenkit, hogy rendbe jönnek a dolgok, amint az új templom elkészül. Ez
a tél az utolsó megpróbáltatásaik sorában, mondta a főpap, az utolsó szerencsétlenség,
mielőtt az új templom fordítana Ratharryn sorsán. Akkor újra visszatér majd az élet,
biztosított róla mindenkit Gilan, a szerelem, a melegség, a boldogság, és mindazok a
dolgok, melyek széppé teszik az életet.
Camaban átköltözött Cathallóba, hogy ott folytassa tanulmányait. Hosszú éveken át élt
egymagában, kitaszítva Ratharryn sáncain túlra, és ezekben az években a fejében
felszólaló hangokat hallgatta, majd elgondolkodott mindazon, amit hallott. Most próbára
akarta tenni ezt a tudást, szembeállítani a világ bölcsességével, és senki bölcsebbet nem
ismert Sannasnál, Cathallo varázslónőjénél, ezért Camaban figyelt rá.
Kezdetben, mondta Sannas, Slaol és Lahanna szerelemben éltek. Végtelen táncukkal
újra és újra bejárták a világot, szüntelenül egymás közelségében, ám azután Slaol futó
pillantást vethetett Garlannára, a földistennőre, aki Lahanna leánya volt, és szerelemre
gyúlt Garlanna iránt, ezért eltaszította magától Lahannát.
Így veszítette el Lahanna a fényességet, és éjszaka köszöntött a világra.
Garlanna azonban, szögezte le Sannas, hűséges maradt anyjához, visszautasította Slaol
táncát, ezért a napisten magába zárkózott, és tél köszöntött a földre. És Slaol nem is
figyel többé oda a föld gyermekeire, akik Garlannára emlékeztetik őt. Ezért is van,
magyarázta Sannas, hogy Lahannát kell imádni minden istenség felett, mert egyedül neki
áll hatalmában megvédeni a világot Slaol haragjával szemben.
Camaban odafigyelt, ahogyan odafigyelt Derrewyn atyjára és Cathallo főpapjára,
Morthorra is, aki hasonlóképp mesélte a történetet, habár szerinte Lahanna zárkózott
magába és rejtette el arcát szégyenében, amiért megpróbálta elhomályosítani szerelmese
fényét. Lahanna még ma is megpróbálja elhomályosítani Slaolt, ezért is vészterhes idők
azok, amikor Lahanna Slaol elé tolakodik, hogy a nappalt éjszakává változtassa. Morthor
szerint Lahanna haragudott meg a földre, s bár Morthor Sannas unokája volt, és nem
osztozott nagyanyja véleményén, ők ketten sosem veszekedtek egymással.
- Az isteneknek egyensúlyban kell lenniük - állította Morthor. - Lahanna talán megpróbál
büntetni bennünket, amiért Garlanna földjén élünk, ám ettől még hatalmas istenség, és
nekünk meg kell békítenünk őt.
- Az emberek nem kárhoztatják Slaolt - magyarázta Sannas Camabannak - mert semmi
kivetnivalót nem találnak abban, hogy anyát és lányát szerette. - Kiköpött. - Az emberek,
akár a disznók, a saját mocskukban henteregnek.
- Ha felkeresel egy idegen törzset - mondta Morthor - kihez mégy először? A törzsfőhöz!
Ezért kell Slaolt imádnunk minden istenek felett.
- A férfiak imádkozhatnak, akihez csak akarnak - vélte Sannas - de az asszonyok
imádsága az, amelyik meghallgatásra talál, és az asszonyok Lahannához imádkoznak.
Egy dologban azonban még Sannas és Morthor is egyetértett: a világ fájdalma akkor
született, amikor Slaol és Lahanna különvált, és az emberek törzseinek azóta kell
egyensúlyt tartani a két féltékeny istenség imádatában. Hirac is ebben a hitben élt,
ahogyan valamennyi szárazföldön élő törzs, mely figyelmet szentelt az összes élő
i s t e n n e k .
Camaban végighallgatta mindezt, azután kérdéseket tett fel, ám saját véleményét már
megtartotta magának. Tanulni jött, nem vitázni, és Sannas oly sok mindent megtaníthatott
neki. Ο volt a leghíresebb gyógyító, tucatnyi törzsből érkeztek hozzá a betegek.
Gyógyfüveket, gombákat, tüzet, csontot, vért, prémeket és amuletteket használt. Meddő
asszonyok napokat gyalogoltak, csak hogy a segítségéért esengjenek, és minden reggel
betegek, nyomorékok és bénák tömege várta a szentély északi bejáratánál. Camaban
gyűjtötte össze Sannas gyógyfüveit, gombát szedett az erdőben és a fák kérgein.
Hálókon, a tűz felett szárította ki a gyógyszereket, felszelte és kifőzte őket, megtanulta a
Sannastól hallott neveket. Végighallgatta, ahogyan a népek leírták betegségüket, és
figyelte, mit ad nekik Sannas, majd követte útjukat a gyógyulásba vagy a halálba. Sokan
panaszkodtak az elviselhetetlen fájdalomra, s legtöbbször a hasukat fogták eközben,
Sannas pedig elrágni való gombákat adott nekik, vagy a gombákból, gyógynövényekből
és friss vérből főzetet készített. Éppoly sokan panaszolták fel csontjaik fájdalmát, a kínzó
gyötrelmet, mely hétrét görnyeszti őket, és megnehezíti, hogy ellássák földjüket vagy
megőröljék gabonájukat, és ha a fajdalom csakugyan kínzónak bizonyult, Sannas két tűz
közé fektette a szenvedőt, majd frissen pattintott kovakőkést vett magához, és végighúzta
azt a fájdalmas tagon. Előre-hátra húzta a pengét, és olyan mélyre hatolt, hogy vér
előszökött, majd Camaban szárított gyógynövényeket dörzsölt a sebbe, és más
növényekkel betakarta, míg a vérzés teljesen elállt, Sannas pedig tűzre vetette a
gyógyfüveket, míg a lángok sziszegve és füstölve el nem töltötték a kunyhót az égett hús
csípős bűzével.
A tél derekán egy férfi megháborodott, és addig verte feleségét, míg az bele nem halt,
azután bedobta legkisebb gyermekét a tűzbe. Sannas kijelentette, hogy a férfit gonosz
szellem szállta meg. Elvitték hozzá a tébolyultat, akit két harcos fogott le, amíg Sannas
felvágta a fejbőrét, lehámozta koponyájáról, azután egy kis kősulyok és egy éles
kovakőkés segítségével lyukat fúrt a csontba. Miután a koponyacsont egy kisebb
darabkáját sikerült eltávolítania, beleköpött a férfi agyába, és felszólította a gonosz
szellemet a távozásra. A férfi még ezt is túlélte, noha olyan nyomorúságok árán, hogy
jobban járt volna, ha meghal.
Camaban megtanult csontokat helyrerakni, mohával és pókhálóval eltelíteni a sebeket, és
olyan főzetet készíteni, melyek álmot bocsátanak az emberre. A főzeteket Cathallo
papjainak is elvitte, akik félelemmel vegyes tisztelettel kezelték, amiért Sannas
személyesen választotta ki maga mellé. Megtanulta, hogyan készítsen nyálkás mérget,
melybe a harcosok nyílhegyeiket mártották, amikor a Cathallótól északra elterülő
erdőkben Kintiekre vadásztak. A méreg vizeletből, ürülékből, és egy virágos vadnövény
főzetéből készült, melyet Sannas gyilkos erejűnek tartott. Camaban készítette el Sannas
étkét, és péppé őrölt mindent, hiszen a varázslónő egyetlen fogával már semmit sem
tudott megrágni. Megtanulta a varázsigéket, megtanulta az énekeket, megtanulta az
ezernyi isten nevét, és amikor épp nem Sannastól tanult, a hosszú utazásokból különös
történetekkel megtérő kalmárokat hallgatta. Odafigyelt mindenre, nem felejtett el semmit,
és mindig megtartotta magának a véleményét. És a véleménye jottányit sem változott. A
hangok a fejében tovább visszhangoztak, megrabolták az álmát, csodálattal töltötték el.
Megtanulta, miként gyógyítson, miként rémisszen, miként formálja a világot az istenek
kívánsága szerint, de ő maga nem változott. A világ minden bölcsessége érintetlenül
h a g y t a .
A tél derekán, amikor Slaol a végletekig elgyengült, és Lahanna fénylőn ragyogott
Cathallo szentélyére, hogy hűvös fényébe vonja a meredező sziklákat, Sannas két
harcossal érkezett a templomba.
- Itt az idő - mondta Camabannak.
A harcosok a templom legmagasabb köve mellett a hátára fektették Camabant. Egyikük
Camaban vállát szorította le, míg a másik a telihold felé tartotta megnyomorodott lábát.
- Most vagy megöllek - morogta Sannas - vagy meggyógyítalak. - Feltartotta a kősulykot
és a pengét, melyet egy halott ember lapockacsontjából készített, azután a csontpengét
Camaban furcsamód összetöpörödött tagjához tartotta. - Fájni fog - mondta még, és
felnevetett, mintha Camaban kínja örömet okozna neki.
A harcos, aki Camaban lábát szorította, görcsösen összerándult, amint a sulyok lecsapott
a pengére. Sannas lesújtott újra, és egy ilyen vén asszonyhoz képest figyelemreméltó
testi erőről tett tanúbizonyságot. A holdfényben feketéllő vér ömleni kezdett a nyomorék
tagból, eláztatta a harcos karjait, és végigiramodott Camaban lábszárán. Sannas tovább
ütötte a pengét a sulyokkal, majd kiszabadította a csontot, és fogcsikorgatva kifelé
erőszakolta Camaban megnyomorodott lábfejét.
- Vannak lábujjaid! - kiáltotta, a két harcos pedig megborzongott és elfordult, amikor
meghallotta a porcogók ropogását, a csontok hasadását, a kiegyenesített tag idegőrlő
csikorgását. Lahanna! - kiáltotta Sannas, és újra belevájt Camaban lábfejébe a pengével,
kiélezett csontjával újra betolakodva a vörösen lüktető húsba és a szilánkokra repedt
csontok közé.
Sannas kiegyenesítette a nyomorék lábat, majd szarvascsontokkal sínbe rakta, és
farkasprém csíkokkal szorosan átkötözte.
- Csonttal gyógyítottam meg a csontod - mondta még a vénasszony Camabannak. - Vagy
meghalsz, vagy járni fogsz.
Camaban meredten nézte, de nem válaszolt. A fájdalom kínzóbb volt, mint számította,
betöltötte az egész holdvilágos éjszakát, de ő nem jajdult fel egyetlen egyszer sem.
Könnyek szöktek a szemébe, de egyetlen hangot sem adott ki, és tudta, hogy nem fog
meghalni. Élni fog, mert Slaol akarja így. Mert ő a kiválasztott. Mert ő a nyomorék
gyermek, akit azért küldött, hogy helyre tegye a világot. Ő Camaban.
5. FEJEZET
Elmúlt a tél. A lazacok visszatértek a folyóba, a varjak a Ratharryntól nyugatra magasodó
szálas szilfák közé. Kakukkok szólongatták társaikat, és szitakötők köröztek ott, ahol
nemrég még jég tartotta szorításában a folyót. Bárányok legeltek az ősök sírbuckái között,
és Mai folyóján szürke gémek lakmároztak a kiskacsákból. Feketerigók füttye harsant a
fák között, ahol a tavasz kiteljesedésekor a szarvasok elvesztették szürke téli ruhájukat és
levetették agancsukat. Hengall apja egyszer azt állította, hogy látta, amint a szarvasok
felfalják öreg agancsukat, pedig valójában Syrax, a szarvasisten járta az erdőt, hogy
magával vigye azokat. A levetetett agancsokból hasznos szerszámok készültek, ezért az
embereknek még Syrax előtt meg kellett találniuk azokat.
A földeket beszántották. A vagyonosabbak a tűzben megedzett ekét ökörrel húzatták, míg
mások családtagjaik segítségével szántották fel a talajt. Keletről nyugatról, majd északról
délre törték fel a földeket, mielőtt a papok eljöttek volna, hogy szétszórják az első marék
magvakat. Az előző évi aratás balul sikeredett, de Hengall felhalmozta a magvakat a
kunyhójában, hogy most szétoszthassa azokat a földművesek között. A földek egy részét
átadták a gyomoknak, miután a talaj kimerült. Előző tavasszal a férfiak megritkították az
erdő peremét, majd ősszel elégették a halott fákat, és a frissen megtisztított földet most
felszántották és bevetették, miközben az asszonyok feláldoztak egy fiatal bárányt. Vörös
vércsék siklottak a Régi Templom felett, ahol kosborok virágoztak és kékszárnyú pillangók
r e p k e d t e k .
És nyáron, amikor a rigók elnémultak, Hengall törzsének fiúgyermekei szembenéztek a
férfiasság próbájával. Nem minden fiú felelt meg sikerrel a próbatételnek, és akadtak, akik
túl sem élték. A törzs tagjai szerint egy fiú jobban is tette, ha meghalt, sem hogy élete
végéig nevetség tárgya legyen. Ha egy fiú elbukott, a beavatás után egy teljes holdig az
asszonyok ruhájában kellett járnia, az asszonyok munkáját kellett végeznie, és
leguggolnia, ha a dolgát végezte. Azonfelül élete végéig nem nősülhetett meg, nem
lehettek saját rabszolgái, marhái és disznai. Az elbukottak közül néhányan mutattak némi
tehetséget a jóslás és az álomfejtés iránt - belőlük akár papok is válhattak, s utána
részeltettek ugyanazokban a kiváltságokban, mint akik kiállták a próbát - ám legtöbbjüket
élete végéig megvetés övezte. Ennél a halál is jobb.
- Készen állsz? - kérdezte Hengall Sabant az első nap reggelén.
- Igen, atyám - felelt Saban szorongva. Nem volt benne biztos, hogy így is van - ugyan ki
állhat készen arra, hogy Jegar és a kopói ott lihegnek majd a nyomában? Igazság szerint
Saban halálra volt rémülve, csak nem merte kimutatni félelmeit apja előtt.
Hengall, aki az előző télen teljesen megőszült, azért hívta magához Sabant, hogy
megvendégelje a próbatétel előtt.
- A medvehús - tudatta Hengall - erőt ad a küzdelemhez. Saban nem kívánt enni, de
kötelességtudóan nekilátott, és Hengall átható tekintettel figyelte.
- A fiaimmal nem voltam szerencsés - szólalt meg egy idő után. Saban, szájában a csípős
ízű hússal, nem felelt, és Hengall felmordult, amint Lengarra és Camabanra gondolt. -
Egyedül te maradtál nekem - tette hozzá. - Bizonyítsd hát be, hogy érdemes vagy a
b i z a l o m r a .
Saban némán bólintott.
- Ha holnap meghalnék - mordult fel Hengall, majd megérintette az ágyékát, hogy elűzze
a szavai által felkeltett gonosz szellemeket - alighanem Galeth lépne a helyembe, de
belőle nem lenne jó törzsfő. Tisztességes ember, csak túlontúl bízik másokban. Mindent
elhisz, amit csak Cathallo mond, márpedig szövetségeseink éppoly gyakran hazudnak,
mint ahogy igazat mondanak. A barátainknak vallják magukat, de ettől még el akarnak
nyelni bennünket. A földünket akarják. A f oly ónkat akarják. Az élelmünket akarják, csak
félnek attól, milyen árat kell fizetniük mindezért. Tudják, hogy komoly pusztítást
végezhetünk a soraikban, ezért ha törzsfő leszel, olyan harcosnak kell mutatkoznod, aki
nem hátrál meg a harc elől, ám elég bölcs ahhoz, hogy tudja, mikor nem érdemes
h a r c o l n i .
- Igen, atyám - bólintott Saban. Alig hallotta apja intelmeit, Jegárra és hosszú szőrű
vérebeire gondolt, a csattogó, éles fogakra.
- Cathallónak tartania kell tőled - folytatta Hengall - ahogyan tartottak tőlem is.
- Igen, atyám - mondta Saban. Állán végigfolyt a medve vére. A rosszullét kerülgette.
- Az ősök most téged figyelnek - ment tovább Hengall - s neked büszkévé kell tenned
őket. És amint férfi leszel, feleségül veszed Derrewynt. Ez lesz az első ünnepség az új
templomban, he? Ezzel megnyerjük magunknak Slaol jóindulatát.
- Kedvelem Derrewynt - vallotta be Saban pironkodva.
- Mit sem számít, hogy kedveled-e vagy gyűlölöd, a lényeg, hogy fiákat szüljön neked,
sok-sok fiúgyermeket. Ne hagyj nyugtot a lánynak! Nemzz neki fiákat, ha kell, hágj meg
más asszonyokat is, csak csinálj magadnak fiákat! Egyedül a vér számít.
Az intelmekkel a fülében és a medvehús fanyar ízével a torkában Saban elindult Slaol
templomához, mely alig valamivel a település kapuján túl feküdt. Mezítelen volt, akárcsak
a huszonegy többi fiúgyermek, aki a templom dúcai alatt gyülekezett. Valamennyi fiúnak
öt éjszakára be kell vennie magát a rengetegbe, és életben kell maradnia, noha vadászni
fognak rájuk, és a vadászok, a törzs férfitagjai, máris ott gyülekeztek a templom körül,
hogy kigúnyolják a jelölteket. A vadászok valamennyien íjat vagy lándzsát hordoztak, és
asszonyszívűnek nevezték a fiúkat, máris bukásukon csúfolódtak, és figyelmeztették őket,
hogy az erdő szellemei, lidércei és fenevadai mind rájuk fenik a fogukat. A férfiak arra
bíztatták a jelölteket, hogy hagyjanak fel a hasztalan próbálkozással, még mielőtt
belevágnának - semmi értelme kísérletezni a férfivá válással, amikor ennyire
nyilvánvalóan gyengék és satnyák.
Gilan, a főpap ügyet sem vetett a gúnyolódásra és incselkedésre, miközben imádságát
mondta. A fiúk életét jelképező kis mészkőgömbök a templom közepén hevertek, a
gyermek sírja felett, akit a templom megszentelésekor áldoztak fel. A golyók a próbatétel
alatt mindvégig itt maradtak, azután a férfivá avatottak összetörhették őket, míg azoknak,
akik elbuktak, vissza kellett juttatniuk őket szégyenkező családjuknak.
Gilan áldás gyanánt egyenként leköpködte a fiúkat. Valamennyien csak egyetlen fegyvert
vihettek magukkal. A legtöbben lándzsát vagy íjat választottak, csak Saban hozott
magával pattintott kőkést, melyet ő maga készített egy ritka, tenyérnyi hosszú kovakőből.
A sötét kőbe fáradságos munkával faragott fehér és gonoszul csillogó élt. Nem számított
arra, hogy a késsel vadászni is tud majd, mert még ha le is tudna ölni vele egy vadat,
tüzet úgyse merne gyújtani, nehogy a füstjével odacsalja a vadászokat.
- Ezzel az erővel fegyvertelenül is mehetsz - vélte Galeth, de Saban ragaszkodott a kis
késhez, amelynek nyele nyugtatóan simult a tenyerébe.
Jegar sem hagyhatta ki, hogy utoljára még egyszer kigúnyolja Sabant. A vadász felfűzött
sólyomtollakkal díszítette lándzsáját, és hosszú hajába is tollakat szurkodott.
- Rád eresztem a kopóimat, Saban! - kiáltotta Jegar. A nagy testű és hosszú szőrű kutyák
ott lihegtek gazdájuk mögött.
- Jobb, ha máris feladod! - gúnyolódott. - Milyen esélyei lehetnek egy ilyen kis
vakarcsnak? Egy napot nem élsz túl.
- Szégyenben maradsz - vette át a szót Jegar egyik barátja azután viselheted a húgom
tunikáját, és hordhatod a vizet anyámnak.
Hengall végighallgatta a fenyegetőzést, de nem tett ellenük semmit. A törzsben ez volt a
szokás, és ha Saban túlélte Jegar és barátai ellenségeskedését, a hírneve csak tovább
nőtt. Az erdőben Hengall nem védhette meg Sabant, mert akkor a törzs joggal állíthatta
volna, hogy fia tisztességtelen módon esett túl a próbatételen. Sabannak a saját erejéből
és ügyességéből kell életben maradnia, és ha elbukott, az istenek ezáltal tudatták, hogy
nem méltó a törzs vezetésére.
A fiúknak fél napi előnyt adtak, azután öt nyári éjszakán át életben kellett maradniuk az
erdőben, ahol nemcsak a vadászok voltak az ellenségeik, hanem a medvék, a vad
bölények, a farkasok, és persze a Kintiek, akik jól tudták, hogy a fiúkat szabadon
eresztették odakint, ezért eljöttek, hogy rabszolgákat szerezzenek maguknak. A Kintiek
leborotválták a fiúk fejét, levágták egy ujjúkat, és elragadták őket az életen át tartó
s z o l g a s á g b a .
Gilan végre befejezte a fohászt, és összeütötte tenyerét, hogy a rémült fiúkat kikergesse a
t e m p l o m b ó l .
- Szaladj minél messzebb! - kiáltozta Jegar. - Eljövök érted, Saban! - Pórázra fogott
vérebei csaholtak, és Saban mindennél jobban rettegett ezektől az állatoktól, akiket az
istenek megajándékoztak a képességgel, hogy az erdő mélyén is képesek legyenek
követni az ember nyomait. A kutyák megérzik az ember lelkét, ezért még a sötétben is
megtalálják az embert. A vérebek bármely teremtmény lelkét képesek nyomon követni, és
az elkövetkező napokban ők lesznek Saban legádázabb ellenségei.
Saban délnek rohant, keresztül a mezőkön, és útja a Régi Templom közelében vitte el,
mely még mindig Cathallo köveire várt. Amint elhagyta az árkot, mintha Camaban hangját
hallotta volna, amint a nevén szólítja, és álmélkodva lassított le, hogy bekukkantson a
megtisztított templomba, de nem látott egyebet, csak két legelésző fehér tehenet. Szíve
szerint tovább rohant volna az erdő felé, ám egy erősebb ösztön rávette, hogy átkeljen a
külső alacsonyabb töltésen, leereszkedjen a mészkőárokba, majd a túloldalon
felkapaszkodjon a belső, magasabb sáncon.
A nap melegen sütötte csupasz bőrét. Mozdulatlanul állt, azon tűnődve, miért állt meg
egyáltalán, amikor egy hirtelen késztetésnek engedelmeskedve a szentély belsejében
térdre vetette magát a füvön, és késével levágott egy fürtöt hosszú fekete hajából. A
tincset a fűre fektette, majd homlokával áhítatosan megérintette a földet.
- Slaol - mormolta. - Slaol. - Lengar ezen a helyen akart végezni vele, de Saban túlélte a
támadást, ezért most a napistenhez imádkozott, hogy e másik ártó szándék se fogjon
rajta. Saban napok óta csak imádkozott, fohászt mondott valamennyi istennek, aki csak
az eszébe jutott, de most, a meleg mészkőkörben és a szélfútta domboldalon Slaol
választ is küldött neki. A válasz a semmiből tűnt fel, és Saban hirtelen tudta, hogy túl fogja
élni a próbatételt, s talán még győztesen is kerül ki belőle. Megértette, hogy
szorongásában mindvégig rosszul imádkozott. Azért fohászkodott az istenekhez, hogy
rejtsék el őt Jegar elől, holott Jegar a törzs legjobb vadásza, és Slaol azt a gondolatot
ültette Saban fejébe, hogy nem kell elmenekülnie Jegar elől. Ez volt az isten ajándéka.
Engedi megtalálni Jegárnak a prédáját, majd tesz róla, hogy kudarcot valljon. Saban az
égi fényesség felé vetette fejét, és kiáltva mondott köszönetet.
Berohant az erdőben, ahol érezte, hogy félelmei új életre ébrednek. Zabolátlanul vad
helyen járt, ahol farkasok, medvék és bölények ólálkodtak. A Kintiek csapatai
rabszolgákra vadásztak idekint, és ami ettől is rosszabb, számolnia kellett a
számkivetettekkel is. Ha egy embert száműztek Ratharrynból, nem azt mondták, hogy
elment a faluból, hanem hogy elment az erdőbe, és Saban tudta, hogy sokan közülük
csakugyan az erdőben élnek, éppoly körülmények közt, mint bármely más vad. Azt
beszélték, hogy emberi húst esznek, és tudják, hogy a törzs fiúgyermekei a fák között
rejtőzködnek, ezért ők is táplálékra vadásznak ilyenkor. Mindezek a veszélyek
megrémítették Sabant, pedig szörnyűbb dolgok is akadtak: az erdőt kísértő halott lelkek,
akik hiába keresték Lahanna oltalmát. Olykor a vadászok minden nyom nélkül eltűntek, és
a papok azt tartották, a féltékeny holtak rabolták el őket, amiért annyira gyűlölik az élőket.
Az erdő csupa sötét veszedelem, ezért kell kidönteni a fákat, ezért nem merészkedhet ide
egyetlen asszony sem. Az asszonyok kereshettek gyógyfüveket az erdő faluhoz közeli
nyúlványaiban, és át is utazhattak a rengetegen, ha férfikíséret vigyázott rájuk, ám
egyedül nem léphettek a mezőkön túli fák közé, ahol rájuk támadhattak volna az ártó
szellemek, vagy elrabolhatták őket a számkivetettek - bár előfordult, hogy az asszonyok
közül néhányan, nagyon kevesen, elszöktek a faluból, hogy csatlakozzanak a
száműzöttekhez, s miután elrejtőztek a rengeteg mélyén, a vad közösségekbe olvadtak,
melyek rendszeresen lecsaptak a jószágokra.
Saban ezzel együtt semmilyen veszéllyel nem találkozott, amint nyugatnak haladt az
erőben. A napfényben felragyogtak a zöld falevelek, az ágak között meleg szellő
sóhajtozott. Ugyanazt az útvonalat követte, melyen ő és Lengar nyomon követte az
idegent, aki elhozta a kincset Ratharrynba, s bár tudta, hogy kockázatos ilyen ösvényen
haladnia, amikor ellenségeivel van teli az erdő, vállalnia kellett a veszélyt, ha azt akarta,
hogy Jegar kutyái gond nélkül követhessék a lelkét a fák útvesztőjében.
Délután, amikor elérte a magas gerincet, ahonnét messze elnézhetett a nyugati
erdőségek felé, Saban meghallotta a tülkök távoli hangját. A baljóslatú kürtzengés tudatta
vele, hogy Ratharryn vadászait szabadjára engedték. Agyagedényekben izzó parazsat
hordoznak magukkal, hogy ha éjszakára is az erdőben akarnak maradni, hatalmas
máglyákat rakjanak, mely messze űzi a gonosz lelkeket és a vadakat. Saban maga nem
védekezhet ellenük. Egyedül Slaol segítségére és a rövid pengéjű kovakésre számíthat.
Hosszú ideig kutatott olyan fa után, amely megfelelt Slaol céljainak. Tudta, hogy Jegar
kutyái inukat megfeszítve rohannak majd a csapáson, de ő jócskán előttük indult és
maradt épp elég ideje. Egy idő után megállapodott egy alacsony és öles tölgyfánál,
amelynek törzsén félúton egyetlen ág sem nőtt. A fa első felére könnyedén
felkapaszkodhat bárki, ám aztán fel kell ugrania, hogy elérhessen egy ágat, mely elég
széles ahhoz, hogy megtartsa egy férfi súlyát. Az ág tökéletes fogódzót kínált, és ha
Jegar azt gondolta, Saban a fa koronájában rejtőzik, fel is fog ugrani, hogy elkapja. Most
Saban ugrott fel, és szorosan megmarkolta az ágat, miközben lábával támaszt keresett a
fatörzsön. Ezután felhúzta magát, és felült az ágra.
Szemben ült a tölgy törzsével, rövid imádságot mondott, hogy a fa megbocsássa a sebet,
melyet rajta kívánt ütni, azután a kés élével vékony vágást ejtett az ág felső részén.
Amikor a vágás már kellően széles és mély lett, beledöfte a kést a fába, hogy annak
gonoszán fénylő, fehér éle büszkén meredjen elő a kéregből. Jól végezte a munkát: a
penge szorosan ült a faág szorításában. Ráköpött a kovakésre, hogy szerencsét hozzon,
majd leereszkedett az ágról. Felnézett, hogy meggyőződjön róla, a kis csapda lentről
láthatatlan, majd összegyűjtötte a tölgy törzse mellé lehullt friss faforgácsot.
Lefelé szaladt a domboldalon, hogy megtalálja a vízfolyást, mely a gerinc lábánál eredt,
és amint odaért, átgázolt a sekélyesen, hiszen mindenki tudta, hogy a vízen nem
kelhetnek át a szellemek. Amíg átkelt a patakon, tulajdon lelke összezsugorodott a
testében, ezért nem hagyott nyomot Jegar kutyái számára. Hosszú ideig gázolt a
vízfolyásban, időként imát rebegett, hogy megbékítse a víz szellemét, majd
visszakapaszkodott a domboldalra, hogy keressen egy menedéket, ahol megpihenhet.
Talált egy helyet, ahol két öles ág szökött fel egy szilfa törzséből, és a kisebb ágakat erre
a kettőre hajtotta, hogy azokon biztonságban elfekhessen. Rejtve maradt, de elég
magasan volt ahhoz, hogy a levelek közt átlásson a kéklő égboltra, ahol fehér felhők
kergették egymást, és ha előrenyújtotta a nyakát, a fa lába előtt elterülő mohás foltot is
láthatta. Hosszú ideig nem történt semmi. A szél összeborzolta a faleveleket, egy mókus
csikorgatta a fogait, két vadméh húzott el a közelben. Valahol egy fakopáncs nyűtt egy
fakérget, megállt, majd kezdte elölről. A száraz levelek zörgésére Saban letekintett, attól
rettegve, hogy máris felfedezték, de csak egy róka járt arra, szorosra zárt állkapcsában
egy vörös nyakú vöcsökkel.
Azután az erdő életének zajai, a karmok, csőrök és mancsok apró neszei mind
abbamaradtak, s nem hallatszott más, csak a szél sóhaja a levelek között és a fatörzsek
elhaló ropogása. Minden, ami korábban lélegzett, mozdulatlanná dermedt, mert valami új
és idegen közeledett. Az erdő veszélyt szimatolt, és visszafojtotta lélegzetét. Saban addig
fülelt, amíg meg nem hallotta a hangot, mely elnémította a világot. Egy kutya csaholt.
Melegen sütött a nap, de Saban csupasz bőre abban a pillanatban lúdbőrözni kezdett.
Érezte, ahogy a szőrszálak felmerednek a tarkóján. Újra kutyaugatás hallatszott, majd
Saban férfihangokat hallott a távolban. A férfiak magasan felette, a domboldalban jártak.
V a d á s z o k .
Szinte látta őket maga előtt. Tucatnyi ifjú, az élen Jegárral, valamennyien magasak,
erősek és napbarnítottak, hosszú hajukat vadászok módjára összefonták és tollakkal
ékesítették. Felnéznek a tölgyfára, lándzsáikra támaszkodnak, és válogatott szidalmakat
kiáltoznak arrafelé, ahol szerintük Saban rejtőzik. Talán találomra fellőnek néhány
nyílvesszőt az ágak közé, hátha leűzik az ágak közül, és gyalogosan indulhatnak vele
Ratharryn felé, hogy szégyenszemre atyja kunyhójához vonszolják, de idővel elunják ezt
is, és egyikük - bárcsak Jegar lenne! - felkapaszkodik a fa törzsén, hogy megkeresse őt.
Saban lehunyt szemmel hallgatózott. Aztán hirtelen kiáltást hallott. Nem egyszerű kiáltást,
hanem fájdalmas és dühödt üvöltést, amiből tudhatta, hogy kis csapdája vért ontott.
E l m o s o l y o d o t t .
Jegar lezuhant a fáról, és átkozódott, mert a kés mélyen belevájt a tenyerébe.
Fájdalmasan ordított, és vérző kezét combjai közé szorította, miközben előregörnyedve
próbált enyhíteni gyötrelmén. Egyik barátja mohát tett a sebére és levelekkel kötözte be a
sérült kezet, azután a vadászok dühödten jártak fel s alá a gerincen, ám sem ők, sem a
vérebek nem kerülhettek Saban közelébe. Követték a szellemét egészen a vízfolyásig, de
ott a kopók elveszítették a nyomát, és egy idő után fel is adták a vadászatot. A kutyák
csaholása elhalt, és az erdő milliónyi parányi nesze felhangzott megint.
Saban elvigyorodott. Újra és újra végigélte a pillanatot, amikor felharsant a fájdalmas
sikoly, és köszönetet mondott Slaolnak. Nevetett. Győzelmet aratott.
Győzelmet aratott, mégsem mozdult. Kezdett megéhezni, de nem mert élelem után nézni,
hátha Jegar még mindig a domboldalon ólálkodik, ezért megmaradt az ágak között, és
figyelte a fészkükbe hazaröppenő madarakat, ahogyan az égbolt elvörösödik Slaol
haragja nyomán, amiért a világ átkerül Lahanna gondjaiba. A nyirkos hűvös kezdett felé
szivárogni a vízfolyás felől. Egy szarvas és borja lassú, finom léptekkel haladt el a kőris
alatt, hogy a vízhez menjen, és mozdulataik arról árulkodtak, hogy nem rejtőznek
vadászok a fenti meredélyen, Saban mégsem mozdult. Éhsége és szomjúsága még
várhat. A levelek közti réseken át látta, hogy az égbolt füstös és ködös lesz, majd
Lahanna nyájának első csillaga is felbukkant. A törzs ezt a csillagot Merrának nevezte, és
feltűnése most arra emlékeztette Sabant, hogy ősei fentről figyelik őt, ugyanakkor eszébe
juttatta a szégyenben elhalt embereket is, kik nappali álmuk után ilyenkor keltek életre,
hogy elkínzott lelkük a sötét fák közt kísértsen. Éles karmok és vicsorgó fogak villantak,
amint az éji erdő rémségei elszabadultak.
Saban alig valamicskét aludt; csak feküdt és hallgatta az éjszaka neszeit. Egyszer ágak
recsegését hallotta, amint egy nagyobb test utat tört magának az aljnövényzetben, majd
újra néma csend lett, amelybe beleképzelhette a szörnyűséges fejet, a csupasz
agyarakat, a szilfa kérgébe vájó karmokat. Sikoly hallatszott a dombgerinc felől, és Saban
nyöszörögve kuporodott még összébb. Bagoly rikoltott. A fiúnak megnyugvást egyedül az
ősök csillagai, Lahanna leveleket beezüstöző fénye és Derrewyn gondolata nyújtott.
Sokat gondolt a lányra. Próbálta maga elé képzelni az arcát. Egyszer, amikor rá gondolt,
felnézett, és fénynyalábot látott átsiklani a csillagok között, melyből tudhatta, hogy egy
istenség ereszkedett le a földre, és ebben annak jelét látta, hogy őt és Derrewynt
egymásnak szánta a sors.
Öt napon és éjjelen át rejtőzködött, csak a pirkadat és a szürkület félhomályában
merészkedett le élelmet gyűjteni. A domb lábánál talált egy tisztást, ahol a vízfolyás
széles kanyarulatot vetett, s ahol turbolya és fokhagyma nőtt. Sóska és pozdor leveleit
rágcsálta, s bár talált némi rekettyét is, ennek ízét túlságosan fanyarnak találta.
Legjobban a kucsmagomba ízlett neki, amit a gerinchez közel, egy kidőlt szilfa mellett
talált. Egy nap még egy kisebb pisztrángot is elkapott a patak menti sásban, és mohón
falta fel nyers húsát. Éjszakánként a bükkök kérgéből szivárgó megkeményedett nedveket
rágcsálta, majd kiköpte a gyantát, amint az elveszítette az ízét.
Jegar feladta a vadászatot, noha ezt Saban nem tudta, és egy szürkületnél, amikor újra
kucsmagombát keresett a kidőlt szilfa mellett, lépéseket hallott a száraz leveleken, és
megdermedt. Elrejtőzött a kidőlt farönk mögött, bár így is könnyen észrevehettek, és szíve
zakatolni kezdett.
Egy pillanattal később sorjázni kezdtek előtte a Kinti lándzsások. Valamennyien férfiak
voltak, valamennyien bronzhegyű lándzsákat hordoztak és szürke, tetovált csíkokat
viseltek arcukon. Kutyákat nem hoztak magukkal, és úgy tűnt, inkább visszavonulnak a
domboldalról, mintsem préda után kutatnak. Saban hallotta, ahogy átgázolnak a patakon,
hallotta az előlük menekülő vízimadarak szárnyverdesését, azután csend lett megint.
Az utolsó éjszaka volt a legszörnyűbb Saban életében. Esett, és a szél olyannyira
felélénkült, hogy a fák zajai minden korábbinál jobban felerősödtek. Ágak recsegtek, és a
távolban Rannos, a viharisten hangja remegtette meg a sötétet. Besötétedett,
áthatolhatatlan éjszaka borult a világra, Lahanna fényének egyetlen sugara sem járta át a
tömött felhőpaplant. A sötétség rosszabb volt, mint egy rideg kunyhóban, mert a
határtalan éjszakát szörnyűségek töltötték be, és az éj fekete szívében Saban valami
óriási és otromba teremtmény durva zajait hallotta. Összekuporodott a faágak között,
szüntelenül a halott lelkekre és élő húsra való vágyakozásukra gondolt, míg átfázva és
kimerültén meg nem látta a nyirkos hajnal első szürke fényeit feloldódni a dombgerinc
felett. Az eső alábbmaradt, ahogyan az égbolt kivilágosodott, majd a tülök szava tudatta,
hogy a férfiasság első próbája véget ért.
Huszonegy fiúgyermek hagyta el Ratharrynt, de vissza csak tizenhét tért. Egyikük eltűnt,
és soha többé nem mutatkozott, kettőt a vadászok találtak meg és tereltek
szégyenszemre Ratharrynba, míg két másikat annyira megrémisztett az erdő sötétje,
hogy készséggel hazatért, és inkább vállalta a megszégyenítést. Az a tizenhét azonban,
aki összegyűlt Slaol templomában, a tarkóján laza csomóba köthette a haját, majd követte
a papokat a Ratharryn kapujához vezető csapáson. Útjukat asszonyok szegélyezték, akik
kenyérrel, hideg disznósülttel és szárított hallal teli tányérokat tartottak feléjük.
- Egyetek - noszogatták a fiúkat - biztosan éhesek vagytok, egyetek! - De lehettek
bármilyen éhesek, egyikük sem nyúlt a felkínált ételhez, hiszen ez is a férfiasság
próbájának számított, még ha a könnyebbik fajtából valónak is.
A törzs férfitagjai a nagy falon belül gyújtott jókora máglya mellett várakoztak, és
lándzsanyelüket a földhöz verve köszöntötték a megtért tizenhét ifjút. A fiúk előtt még két
próbatétel állt, és néhányan még mindig elbukhattak, de már senki sem gúnyolódott
rajtuk. Saban látta Jegart, ahogy látta azt is, hogy még mindig levelekkel kötözi sérült
kezét, és nem tudta megállni, hogy ne lejtsen néhány diadalmas tánclépést. Jegar feléje
köpött, de ezzel mit sem változtatott a lényegen. Elmulasztotta az esélyt, és Saban túlélte
az erdőt.
A következő próbatétel során a fiúknak férfiakkal kellett birkózniuk. Nem számított, hogy
győztek vagy veszítettek - valójában senki sem várta a kiéheztetett fiúktól, hogy
legyőzzenek egy ereje teljében lévő férfit - csak az, hogy derekasan és bátran
harcoljanak. Saban Diogával, egy felszabadított Kintivel találta magát szemközt, akit
medvényi termetéről és erejéről ismertek. Az összegyűltek jót nevettek a fiú és a férfi
szerencsétlen összeválasztásán, ám Saban fürgébbnek bizonyult, mint azt bárki is várta
volna. Kisiklott Dioga szorításából, belerúgott a másikba, majd újra kitért előle, arcul
csapta, kigúnyolta és újabb ökölcsapást vitt be Dioga arcára, mígnem a testesebb férfi
végre megragadta, hátradobta és elkezdte kiszorítani belőle a szuszt lapát kezeivel.
Saban Dióda tetovált arcát kaparászta, karommá görbített ujjaival megpróbálta elérni a
férfi szemgödreit, de Dioga csak felmordult, és nekiszorította hüvelykjeit Saban
légcsövének, míg Gilan botjával rá nem csapott a vállára, s ezzel kiszabadította Sabant.
- Jól van, fiú - bólintott a főpap. Saban elfúló hangon próbált válaszolni, majd lerogyott a
többi fiú mellé, és igyekezett lélegzetet pumpálni kiéhezett tüdejébe.
A tizenhét fiúnak legvégül a tüzet kellett elviselnie. A lángoknak háttal álltak, amíg a pap
egy kőriság végét tűzvörösre izzította, majd a tüzes hegyet a lapockacsontnak szorította,
míg csak a bőr fel nem hólyagosodott. Gilan meredten nézte a jelöltek arcát, hogy
megbizonyosodjon róla, nem sírják el magukat. Saban Rannos harci dalát énekelte,
miközben a forróság a hátát pörkölte, és a kín olyannyira szétáradt benne, hogy azt hitte,
nem bírja tovább, ám ekkor vége lett az egésznek, és Gilan mosolygó arcát látta maga
e l ő t t .
- Jól van - mondta a főpap megint - jól van. - Saban szíve olyannyira eltelt az örömmel,
hogy fel tudott volna reppenni, mint a madár.
Férfi lett. Asszonyt vehetett maga mellé, rabszolgát birtokolhatott, állatokat tarthatott, új
nevet adhatott magának, és felszólalhatott a törzs gyűlésein. Neel, az ifjú pap átadta neki
a mészkőgolyót, amelyben gyermeki lelke rejtezett, és Saban lábával szétzúzta, porrá
őrölte a meszet, miközben örömtáncát járta. Atyja, aki képtelen volt leplezni örömét, egy
farkasprém tunikát, egy szép lándzsát és egy fanyelű bronzkést ajándékozott neki.
Anyjától azt a borostyánból készült amulettet kapta, melyet még Hengall adott az
asszonynak, és Saban próbálta rávenni, hogy tartsa meg, hiszen ő maga is beteg, de
anyja már nem vehette vissza az ajándékot. Galeth egy tiszafa íjat adott neki, majd
leültette és mellkasára tetoválta a férfiasság jeleit. Csontfésűt használt, amit kék festékbe
mártott, majd Saban bőrébe döfött, ám a fájdalom már mit sem jelentett Saban számára,
hiszen férfinak vallhatta magát.
- Most már új nevet választhatsz magadnak - bíztatta Galeth.
- Tenyérbe-Mászó - felelt Saban tréfálkozva.
Galeth felnevetett.
- Gondoltam, hogy a te műved. Jól tetted. Bár szereztél vele egy engesztelhetetlen
e l l e n s é g e t .
- Olyan ellenséget - vetette ellene Saban - aki nem egykönnyen forgatja a lándzsát vagy
húzza fel az íjat.
- Attól még veszélyes ember - figyelmeztette Galeth.
- Most már megnyomorodott ember. - Saban hallotta, hogy a kés átvágta Jegar kezének
i z o m k ö t e g e i t .
- Annál rosszabb ellenség - zárta le a vitát Galeth. - Nos, megváltoztatod a neved?
- Megtartom - felelte Saban. Neve annyit jelentett, a Kegyelt, és úgy gondolta, nagyon is
helyénvaló név ez. Figyelte, ahogyan a vér és a kék festék végigcsorog a bőrén. Férfivá
érett! Ezután, tizenhat társával egyetemben, akik szintén kiállták a próbát, Saban leült a
húsból, kenyérből és mézből álló lakomához, s amíg evett, az asszonyok felidézték Arryn
harci énekét. Az étkezés végére a nap is lebukott, és a lányokat, akiket egész napra
Lahanna templomában különítettek el, most Slaol templomába vitték. A törzs
felsorakozott a településtől a templomig vezető út mentén, és tagjai táncoltak, énekeltek,
miközben a tizenhét férfi követte a lányokat, akik immár '61sszonnyá lettek.
Derrewyn nem volt a lányok között. Túl értékes volt menyasszonynak, hogy sem
feláldozzák az éjszakai dorbézolás oltárán, ám másnap reggel, amikor Saban visszatért a
faluba, hogy helyet keressen, ahol saját kunyhót építhet magának, Derrewyn üdvözölte,
és nekiadta értékes, kagylóból készült nyakláncainak egyikét. Saban pironkodva fogadta
az ajándékot, mire Derrewyn zavarában elnevette magát.
És ugyanazon a napon Gilan elkezdte tervezgetni, hogyan állítsa fel majdan Cathallo
nyolc kőoszlopát.
Az újdonsült férfiaknak próbatételük másnapján nem kellett dolgozniuk, ezért Saban
felsétált a dombra, hogy lássa, amint Gilan elkezdi munkáját a Régi Templomban.
Mindenfelé pillangók repkedtek, kék és fehér szirmok örvénylettek a szélben, a virágokkal
teliszórt gyepszőnyeg felé, ahol tucatnyi férfi ásott agancsból készült szerszámával, hogy
kialakítsa az árkokat és töltéseket, melyek a majdani templom nap felőli kapujához vezető
utat szegélyezik majd.
Saban a templom nyugati pereméhez sétált, és leült a fűre. Új lándzsája mellette feküdt,
és ő eltűnődött azon, mikor használhatja először csatában. Most már férfinak vallhatta
magát, de a törzs még elvárta tőle, hogy leölje egy ellenségét, csak azután avatta igazi
felnőtté. Előhúzta az apjától kapott bronzkést, hogy megcsodálja a napfényben. A penge
rövid volt, alig olyan hosszú, mint Saban tenyere, a pengét mégis ezernyi apró bemetszés
ékesítette, melyek együtt szövevényes mintázatot alkották. Ilyen egy férfi kése, gondolta
Saban, és kissé megdöntötte a pengét, hogy az szikrázva verje vissza a nap fényét.
Derrewyn hangját hallotta a háta mögül.
- Bácsikámnak is van egy épp ilyen kardja. Azt mondja, a nyugati tengeren túl
k o v á c s o l t á k .
Saban megpördült és felnézett a lányra.
- A bácsikád? - kérdezte.
- Kital, Cathallo törzsfője. - A lány egy pillanatra elhallgatott.
- Igen. - Leült mellé, és finom ujjaival végigsimított az új tetoválások kék-vörös sebhelyein.
- Fájt? - kérdezte.
- Nem - kérkedett Saban.
- Nem lehetett kellemes.
- Kicsit fájt - adta meg magát.
- Inkább a sebhelyek, mint sem hogy Jegar megöljön - mosolyodott el Derrewyn.
- Nem ölt volna meg - felelte Saban. - Ő csak fogolyként akart visszahurcolni Ratharrynba,
hogy szégyenszemre apámnak kelljen visszaadnom a kövem.
- Szerintem igenis megölt volna. - Derrewyn oldalvást Sabanra sandított. - Te vágtad meg
a kezét?
- Úgy is mondhatjuk - ismerte el Saban mosolyogva.
A lány felkacagott.
- Geil szerint soha többé nem tudja majd rendesen használni a kezét. - Geil Hengall
legidősebb felesége volt, az asszony, akivel Derrewyn együtt lakott, és aki híres volt
gyógyítótudományáról. - Azt mondta, Jegárnak el kellene mennie Sannashoz, aki sokkal
hatalmasabb nála. - Derrewyn kiszaggatott néhány százszorszépet. - Tudod, hogy
Sannas kiegyenesítette a fivéred lábát?
- Csakugyan? - kiáltott fel Saban meglepetten.
- Felvágta a jobb lábfejét - magyarázta Derrewyn. - Az a sok vér mindenütt! Éjszaka,
teliholdnál csinálta, és Camaban egyetlen hangot se hallatott, pedig miután
szarvascsontokhoz kötözték a lábát, még be is lázasodott. - Láncba kezdte fűzni a
százszorszépeket. - Már jobban van - tette hozzá.
- Honnét tudsz te erről? - kérdezte Saban.
- Egy kereskedő híreket hozott, míg te az erdőben voltál - felelte a lány. Megállt, hogy éles
körmével felhasítsa egy százszorszép szárát. - Azt is mondta, hogy Sannas nagyon
megharagudott a fivéredre.
- Miért?
- Mert Camaban egyszerűen otthagyta - vonta össze szemöldökét Derrewyn. - Mielőtt
még begyógyulhatott volna a lába, elment, és azóta se tudja senki, hol van. Sannas azt
gondolja, talán ide jött.
- Én nem láttam. - Saban valahogy neheztelt azért, hogy korábban nem hallotta fivére
eltűnése hírét, vagy talán csak csalódott Camabanban, amiért az nem tért vissza
Ratharrynba - bár képtelen lett volna egyetlen indokot is mondani, amiért testvére meg
akarta volna látogatni atyja törzsét. Talán egyedül Saban kedvelte ezt az otromba,
dadogó nyomorékot, és fájt neki, hogy Camaban még csak el sem búcsúzott tőle. -
Bárcsak ide jött volna - sóhajtott fel.
Derrewyn megborzongott.
- Én csak egyszer találkoztam vele - mondta - de akkor is halálra rémített.
- Pedig ártalmatlan - mosolyodott el Saban. - Valaha én vittem neki ételt, és olyankor
mindig megpróbált engem is megijeszteni. Összevissza beszélt és szökdécselt, és úgy
tett, mintha háborodott volna.
- Úgy tett?
- Mindig is szeretett színlelni.
A lány újra összeborzadt, majd megrázta a fejét, mintha Camaban sorsa jelentéktelen
semmiség lenne a számára. A templomtól délre egy csapatnyi férfi a gyapját fosztotta a
keservesen bégető birkák hátáról. Derrewyn jót nevetett a mezítelen állatokon, és
miközben őt figyelte, Saban megcsodálta arcának finom vonásait és hosszú barna
combjainak hívogató simaságát. A lány nem volt idősebb nála, Sabannak mégis úgy tűnt,
birtokolja azt a magabiztosságot, mely belőle mindig is hiányzott. Maga Derrewyn úgy tett,
mintha nem venné észre, hogy így megbámulják, inkább a templom felé fordult, ahol
Gilannak Galeth és fia, Mereth segédkezett, aki alig egy évvel volt csak fiatalabb
Sabannál. Csak egy év, és Sabant a beavatás óta mégis mintha egész szakadék
választotta volna el tőle.
Gilan és két segítője igyekezett megtalálni a szentély középpontját, ehhez háncsból szőtt
zsineget feszítettek keresztül a belső sánc által körbekerített füves körön. Miután
megbizonyosodtak róla, hogy megtalálták a kör legnagyobb átmérőjét, félbehajtották a
zsinórmértéket, és meghurkolt végére egy fűszálat csomóztak. Miután a madzag éppoly
hosszú volt, amilyen széles a kör, a csomó a vonal közepét jelezte, és a férfiak most újra
és újra kifeszítették a mértéket, hogy megtalálják a templom közepét. Galeth tartotta a
madzag egyik végét, Mereth a másikat, és Gilan, aki középen állt, szüntelenül azután
érdeklődött, hogy segítői közvetlenül a töltés mellett állnak-e, avagy rajta, esetleg épp
mögötte, és amikor végre megelégelte a huzavonát, a csomó helyén egy botot szúrt le a
földbe. Máris tucatnyi ilyen bot meredezett a földben, valamennyi alig néhány tenyérnyi
területen belül, habár nem akadt kettő, mely ugyanazt a pontot jelölte volna, és Gilan
folyton új mérést rendelt el, abban a reményben, hogy egyszer végre talál két olyan
pontot, mely ugyanarra a helyre esik.
- Miért kell megtalálniuk a templom közepét? - kérdezte Saban.
- Hogy a napfordulat reggelén pontosan tudják majd, hol kel fel Slaol - magyarázta
Derrewyn - s onnét egy vonalat húznak majd a templom közepéig. - Egy pap lányaként
Derrewyn járatos volt az ilyen kérdésekben. Gilan most elhatározta magát a botok
valamelyike mellett, és a többit kirángatta a földből, mielőtt esetlenül leverte volna a
templom közepét jelző karót. Úgy tűnt, ezzel ki is merült aznapi munkája, mert
összetekerte a zsinórt, elmormolt egy imádságot, azután visszaindult Ratharrynba.
- Akarsz vadászni? - kiáltott oda Galeth Sabannak.
- Nem - kiáltott vissza Saban.
- Alig lettél férfi, máris ellustulsz? - csipkelődött Galeth, majd búcsút intett, és a főpap után
i n d u l t .
- Nem akarsz vadászni? - kérdezte Derrewyn Sabant.
- Immár férfi vagyok - felelte Saban. - Lehet saját kunyhóm, tarthatok saját jószágot és
rabszolgát, és elkísérhetek egy asszonyt az erdőbe.
- Egy asszonyt? - kérdezte Derrewyn.
- Téged. - Saban felállt, megragadta lándzsáját, majd a lány felé nyújtotta a kezét.
Derrewyn egy szemvillanásnyi ideig habozni látszott.
- Mi történt elmúlt éjjel Slaol templomában?
- Tizenhét férfi volt ott - felelte Saban - és tizennégy leány. Én aludtam.
- Miért?
- Mert én rád várok. - Saban szíve csordultig telt, majd megreszketett, mert úgy tűnt, amit
most tett, messze veszélyesebb, mint odakint aludni a sötét erdőben, a Kintiek és a
számkivetettek között. Megérintette a kagylókból font nyakláncot, amit a lány adott neki. -
Rád várok - ismételte.
A lány felállt. Saban egy pillanatig azt hitte, elfordul, de aztán a lány elmosolyodott és
megragadta a kezét.
- Még sosem jártam az erdőben - mondta.
- Akkor ideje, hogy járj. - Saban kelet felé vezette jegyesét. Férfi volt.
6. FEJEZET
Saban és Derrewyn keleten átkelt Mai folyóján, majd északnak elhaladt a település
mellett, míg el nem érte a helyet, ahol a völgy meredeken összeszűkült, és az öles fák
magasan a vízfolyás felett ölelkeztek össze. A napfény átszüremlett a levelek között. A
mezei harisok recsegő hangja rég elhalt, már nem hallottak mást, csak a folyó
fodrozódását, a szél sustorgását, a mókusok karmainak kaparászását, és a magasan
elröppenő vadgalambok szárnyainak verdesését. A vízparton az illatos menta közt
bíborvörös kosborok nyíltak, a fakuló harangvirágok szőnyegére a fák vetettek sötét
árnyakat. Jégmadarak tolla villant meg a víztükrön, amely alatt ezüstös pisztrángok
c i k á z t a k .
Saban a folyó egyik szigetére vitte Derrewynt, arra a helyre, ahol a fűzfák és kőrisek
sűrűn nőttek a fűvel és tömött mohával borított partoldalon. Átgázoltak a vízen, azután
lefeküdtek a mohaszőnyegre, és Derrewyn figyelte, ahogy légbuborékok törik meg a
levelektől árnyékos vízfelszínt, ahol a vidrák a fürge halak után vetik magukat. A
szemközti parton egy őzsuta bukkant fel, de elszökellt, mielőtt még ihatott volna, mert
Derrewyn ámulatában túlontúl hangosan sóhajtott fel. Derrewyn azután halat akart fogni,
ezért elvette Saban vadonatúj lándzsáját, és beállt a sekélyesbe, hogy időről időre a vízbe
merítse a fegyver hegyét, de mindannyiszor célt tévesszen.
- Alájuk célozz - tanácsolta Saban.
- Alájuk?
- Látod, hogy a lándzsa nyele elhajlik a vízben?
- Az csak úgy tűnik - vélte a lány, majd előredöfött, újra eltévesztette a zsákmányt, és
felkacagott. A lándzsa nehéz volt, a lány hamar belefáradt a halászatba, ezért
félrehajította a fegyvert, azután csak állt, és engedte, hogy a víz barna térdeit nyaldossa. -
Te akarsz lenni a torzsfő? - kérdezte egy idő után.
Saban bólintott.
- Azt hiszem, igen.
A lány feléje fordult.
- Miért?
Saban nem tudta, mit feleljen. Kezdett hozzászokni a szerephez, ez minden. Atyja
törzsfő, s bár ez nem jelenti szükségszerűen azt, hogy Hengall valamelyik fiának kell a
következő törzsfőnek lenni, a törzs mégis az ő fiaira tekint elsőként, és immár ő az
egyetlen, aki követheti Hengallt.
- Azt hiszem, olyan akarok lenni, mint az apám - felelte óvatosan. - Jó törzsfő.
- Mi tesz egy jó törzsfőt?
- Télen életben tartja a törzset - felelte Saban - irtja az erdőt, igazságosan ítél a vitákban,
és megvédi a törzset az ellenségeitől.
- Cathallótól? - kérdezte Derrewyn.
- Csak ha Cathallo fenyegetést jelent a számunkra.
- Nem jelent. Nem, ha rajtam múlik.
- És rajtad fog múlni?
- Kital kedvel engem, márpedig valamelyik ha, tehát az én unokatestvérem lesz a
következő törzsfő, és az unokatestvéreim is mind nagyon kedvelnek engem. - Félénk
mosollyal fordult Saban felé, mintha az meglepőnek találhatna egy ilyen kijelentést. -
Ragaszkodni fogok hozzá, hogy barátságban éljünk - jelentette ki határozottan. -
Ostobaság ellenségeskedni. Ha a férfiak harcolni akarnak, akkor menjenek és
harcoljanak a Kintiekkel. - A lány hirtelen lelocsolta a hűvös vízzel. - Tudsz úszni?
- Igen.
- Taníts meg.
- Csak vesd bele magad - tanácsolta Saban.
- Akkor megfulladok - vetette ellen a lány. - Cathallóban egyszer vízbe fulladt két férfi, és
napokig nem került elő, azután is felpüffedve. - Úgy tett, mintha elveszítené az
egyensúlyát. Én is olyan leszek, felpüffedek és kikezdenek a halak, és mindez a te hibád
lesz, amiért nem tanítottál meg úszni.
Saban nevetett, de felállt és levetette farkasprém tunikáját. Alig néhány nappal ezelőtt
még természetesnek tűnt számára, hogy egész nyáron csupaszon jár, most mégis
zavarban érezte magát tunikája nélkül. Sebesen beszaladt a vízbe, mely a kinti hőség
után csodálatos hűvösséggel simogatta a bőrét, és elúszott Derrewyntől, át egy mély
tavacskába, ahol a folyó sötét bodrokat vetett. Megállás nélkül csapkodott, hogy a víz
felett tartsa a fejét, majd miután elérte a tó közepét, megfordult, hogy odakiáltson
Derrewynnek, és azt találta, hogy a lány nem várakozik tétlenül, de alig lemaradva követi
őt. Derrewyn jót nevetett döbbent arckifejezésén.
- Már régen megtanultam úszni - tudatta, majd mély lélegzetet vett, lebukott a víz alá és
felvetette a levegőbe csupasz lábait, hogy Saban alá merülhessen. Már ő is meztelen
v o l t .
Saban visszaevezett a szigetre, ahol hasra feküdt a fűszőnyegen. Figyelte, ahogyan
Derrewyn alábukik és úszik, és még akkor is őt figyelte, amikor a lány kiúszott a folyó
pereméig, és hosszú, fekete hajába burkolózva kilépett a vízből. Saban szemében
olyannak tűnt, mint maga a folyóistennő, Mai, amint szikrázó szépségében előlép a
folyóból, azután a lány letérdelt mellé, és ő érezte, hogy lúdbőrözni kezd a háta, amint
finom hajszálai érintik az égés sebhelyét a lapockáján. Mozdulatlanul feküdt, nagyon is
tudatában a lány közelségének, de moccanni se mert, nehogy elriassza magától. Pedig
ezért hívtam magammal az erdőbe, gondolta, de most, hogy a pillanat elérkezett, szinte
felemésztette a szorongás. Derrewyn bizonyára kitalálta a gondolatait, mert lágyan
megérintette a vállát, a hátára fordította, majd a karjai közé fészkelte magát.
- Ettél az agyagból, Saban - suttogta, nedves hajával hűvösen simogatva vállát - ezért a
koponya átka nem foghat rajtad.
- Biztos vagy ebben?
- Megígérem - suttogta a lány, és a fiú megborzongott, mert úgy tűnt, mintha maga Mai
töltötte volna kedvét vele. Magához szorította a hűvös testet, és ostoba módon azt hitte,
ez az öröm örökké tart.
Aznap délután, amint Derrewyn és Saban arra várt, hogy a nap lebukjon és a szürkület
sötétre fesse az árnyakat, hogy a leplük alatt titokban hazatérhessenek, a vízfolyás
nyugati partja fölé magasodó dombok felől énekhangot hallottak. Mindketten felöltöztek,
átgázoltak a folyó mellékágán, és kapaszkodni kezdtek felfelé, a hangok felé, melyek
minden egyes lépéssel felerősödtek. Lassan és elővigyázatosan lépkedtek, pedig nem
volt miért aggódniuk; az énekeseket annyira lekötötte feladatuk, hogy aligha figyelhettek
volna fel a levelek közt rejtőző szerelmesekre.
Az énekesek Cathallo asszonyai voltak, és a hetven verítékező férfi mellett sorakoztak fel,
akik bőrszíjból font kötélen azt a tölgyfaszánt vonszolták, amelyen a Ratharrynnak szánt
nyolc kő közül az első feküdt. A sziklatömb kisebbek közül való volt, mégis annyira súlyos,
hogy a férfiak nagy nehézségek árán és zsörtölődve araszoltak előre terhükkel a vad
erdei csapáson. Közülük többen előresiettek, hogy valamennyire elegyengessék az utat,
kivagdossák a gyökereket és kirugdossák a nagyobb fűcsomókat, ám idővel a szán elé
fogott férfiak annyira kimerültek, hogy képtelenek voltak továbbmenni. Egész nap a követ
vontatták, felhúzták még a Madentől délre magasodó nagy domb oldalán is, és mostanra
annyira kifáradtak, hogy egyszerűen otthagyták a szánt az erdei csapás közepén, és
terhük nélkül indultak Ratharryn felé, ahol reményeik szerint élelmet kaptak. Derrewyn
megragadta Saban karját.
- Velük megyek - suttogta.
- Miért?
- Mert akkor mondhatjuk azt, hogy eléjük jöttem. Akkor senki sem kérdezi majd, mit
kerestem idekint. - Felegyenesedett, megcsókolta Saban arcát, majd eliramodott a
távolodó alakok felé.
Saban kivárta, amíg eltűntek, azután odalépett a szekérhez, és végigsimított a
tölgyszánra fektetett szikla oldalán. Hűvösnek érezte a követ, s ahol a nap áttüremkedett
a falevelek között, hogy a felszínére vetüljön, apró fénypontok szikráztak a sziklában. A kő
érintése váratlan és határtalan boldogsággal töltötte el. Férfi volt, és olyan asszonyt
tudhatott maga mellett, aki gyönyörűbb volt akárkinél. A folyó partján a karjában tarthatta
Derrewynt, és Sabannak úgy tűnt, az élet ennél szebb és reményteljesebb már nem is
lehetne. Az istenek kegyelik.
Hengall aligha érezte úgy, hogy az istenek kegyelik, amikor még aznap este elérte
Ratharrynt a Cathallóból érkező hatalmas tömeg, és mindenki elvárta, hogy jóllakassa és
elszállásolja az embereket. Amikor az aranypénzeket megfizette a nyolc kőért, nem
számított rá, hogy élelemben is ilyen sokat kell majd áldoznia, ezenfelül a szán
vontatására is további embereket kellett kiküldenie, akik, bár a szegényebb családokból
kerültek ki, a fizetségüket szintúgy húsban és gabonában kérték. Hengall már látta maga
előtt, ahogyan csordája semmivé fogyatkozik, és maga is kezdte megkérdőjelezni
döntése bölcsességét, bár meg sem próbálta letagadni kötelmeit. Embereket küldött,
hogy vontassák be a sziklát, és nap nap után, ahogyan a nyár kiteljesedett, a roppant
görgetegkövek tovább araszoltak Ratharryn felé.
A négy nagyobb kő okozta a legtöbb nehézséget. Maden közelében vezetett ugyan egy
csapás a vízfolyásokkal szabdalt ingoványon, ám ez túl keskenynek bizonyult a nagyobb
sziklák számára, ezért Kital emberei messze nyugatnak kényszerültek elvonszolni a
görgetegköveket, mielőtt délnek és Ratharryn felé fordultak volna. Az útjukban azonban
egy domb is emelkedett - nem olyan meredek, mint amelyiken a négy kisebb követ már
átvonszolták, ám ahhoz épp elég félelmetes akadály, hogy a férfiak ne tudják elsőre
átjuttatni rajta a nagy sziklák közül az elsőt. További köteleket szereztek hát, és újabb
férfiakat fogtak a szán elébe, ám a kő ezúttal sem jutott át a gerincen. Próbáltak ökröket
befogni a szán elé, ám amikor nekifeszültek a köteleknek, a jószágok egy csoportba
verődtek és akadályozták egymást, amíg csak Galeth fel nem vetette, hogy az ökröket
egy jókora tölgyfárúdhoz kössék, majd a szán köteleit is ehhez erősítsék. Ily módon végre
sikerült felvonszolni a szánt a dombtetőre, majd onnét le a túloldalt nyíló völgybe. A másik
három súlyos kőoszlopot is ezzel a módszerrel vontatták keresztül. A papok
virágkoszorúkat aggattak az ökrök szarvára, az éneklő asszonyok körülvették a derék
jószágokat, és áradt a jókedv Ratharrynban, hiszen kedvező volt az idő, a kövek
biztonságban eljutottak a célhoz, és úgy tűnt, örökre leszámoltak a baljóslatú múlttal.
Elékezett a napforduló. Tüzeket gyújtottak, Ratharryn harcosai bikabőrökbe öltöztek és az
asszonyokat űzték Slaol temploma körül. Saban nem futott együtt a bikaférfiakkal, holott
megtehette volna, inkább együtt üldögélt Derrewynnel, és amint a tüzek elhaltak, kéz a
kézben ugrottak át az izzó zsarátnokon. Gilan az éjszaka tiszteletére főzött italt osztott,
amitől többen azt sikoltozták, hogy látomásaik támadtak, míg mások harciassá vagy
beteggé váltak, de végül valamennyien elaludtak, kivéve Sabant, aki ébren maradt, mert a
megittasult Jegar lándzsával a kezében őt kereste, és részeg agyában a bosszút
tervezgette. Saban aznap éjjel a templom közelében maradt, őrt állt az alvó Derrewyn
felett, s bár reggelfelé ő is elbóbiskolt, a léptek első neszére felébredt és felkapta
lándzsáját. Egy férfi közeledett a csapáson, a település felől, és Saban lekuporodott,
készen rá, hogy előredöfjön, amikor meglátta a kihunyó tüzek visszfényét a férfi tar
koponyáján, és rájött, hogy Gilant látja, nem Jegart.
- Ki az? - kérdezte a főpap.
- Saban.
- Segíthetnél nekem - közölte a főpap vidoran. - Szükségem van egy emberre. Neelt
akartam megkérni, de úgy horkol, akár egy disznó.
Saban felkeltette Derrewynt, és mindketten elindultak Gilan nyomában, a Régi Templom
felé. Ez volt az év legrövidebb éjszakája, és Gilan szüntelenül kelet felé tekingetett, attól
való félelmében, hogy a nap felbukkan, mielőtt még elérhetnék a Régi Templomot.
- Meg kell jelölnöm, hol kel fel a nap - magyarázta, miközben elhaladtak a sírbuckák
között. Meghajtotta fejét az ősök felé, majd továbbsietett oda, ahol a szánra fektetett
nyolc görgetegkő várakozott, közvetlenül a Régi Templom árkánál. Északkeleten az
égbolt érezhetően kivilágosodott, de a nap még nem világította be a távoli, erdőségekkel
benőtt dombokat. - Szükségünk lesz valamilyen jelölőre - közölte Gilan, mire Saban
leereszkedett az árokba és magához vett féltucatnyi mészkőkavicsot, majd megállt a
bejárathoz vezető töltésúton, amíg Gilan odasétált a karóhoz, mely a templom közepét
jelölte. Derrewyn, aki asszony lévén nem léphetett be a templomba, a frissen épített szent
ösvény árkai és töltései között várakozott.
Saban északkeletnek fordult. A látóhatár árnyékba borult, az előtte emelkedő dombokat
szürkébe vonta a sötétség és a Ratharryn völgyében haldokló tüzek gomolygó füstje. A
közeli lankákon legelésző állatok fehér kísértetalakoknak tűntek.
- Nemsokára - suttogta Gilan - nemsokára - s tovább imádkozott, hogy oszoljanak szét a
látóhatáron összegyűlt felhők, és ne takarják el előlük a napkeltét.
A felhők rózsaszínben kezdtek játszani, majd a rózsaszín elmélyült és szétáradt, vörösbe
fordult, és Saban, aki azt figyelte, hol érinti a lángoló égbolt elsőként a feketéllő földet, a
fák felett meglátta az ég első hasadékát, majd hirtelen élénk világosság hatolt a távoli fák
közé, amint a napkorong felső pereme kitört a levelek közül.
- Balra! - kiáltotta Gilan. - Balra. Egy lépésnyire. Nem, vissza! Ott! Ott!
Saban letette a mészkőkavicsot a lábához, majd felállt, hogy lássa, amint a nap
szertekergeti a csillagokat. Slaol először ellapult golyóbisként bukkant elő, melynek kiömlő
tüze végigperzselte a távoli gerincen meredező fákat, azután a vörös fehéren izzott fel,
akkora hévvel, hogy a szem nem is állhatta, és az új év első fénypászmája végigiramodott
a templom bejáratához vezető szent úton. Saban beárnyékolta szemét, és figyelte, ahogy
az éjszaka árnyai összezsugorodnak a völgyekben.
- Jobbra! - kiáltott Gilan. - Jobbra! - Sabannak újabb jelzést kellett tennie arra a helyre,
ahol a nap végre teljes egészében láthatóvá vált a horizont felett, majd miután pontosan a
feje fölé került, kitette a harmadik jelet is. A mező túlsó feléről lágyan szüremlett feléjük az
ének, mellyel a törzs a napot üdvözölte.
Gilan hosszan tanulmányozta a Saban által lehelyezett kavicsokat, majd elégedetten
mordult fel, amikor látta, hogy a régi dúcok közül néhány ugyanezt az elrendezést
m u t a t j a .
- Jó munkát végeztünk - bólintott helyeslően.
- Mi a következő? - kérdezte Saban.
Gilan a templom bejáratának egyik oldala felé mutatott.
- Két nagyobbik követ ide állítunk kapunak - magyarázta, majd arrafelé mutatott, ahol
Derrewyn állt a szent ösvényen - a két másikat pedig oda, hogy a napfelkeltét keretezze.
- És a négy kisebb követ? - kérdezte Saban.
- Azokkal jelöljük Lahanna vándorlásait - felelte a pap, és a folyóvölgy felé mutatott. -
Megmutatjuk, merre tűnik fel legmesszebbre délen - Gilan itt elfordult, és az ellenkező
irányba mutatott - és hogy merre tűnik el északon. - A hajnali fényekben Gilan arca szinte
ragyogott a boldogságtól. - Egyszerű templom lesz - mondta gyengéd hangon - mégis
gyönyörű. Nagyon gyönyörű. Egy vonal Slaolnak, és kettő Lahannának, hogy megjelöljük
a helyet, ahol találkozhatnak az ég alatt.
- De hiszen eltávolodtak egymástól - vetette közbe Saban. Gilan felnevetett. Jó kedélyű
férfiú volt, nagy hasú, kopasz, aki sosem osztozott Hirac félelmein, hogy megbántja
valamivel az isteneket.
- Egyensúlyt kell tartanunk Slaol és Lahanna közt - magyarázta. - Mindegyikük kapott már
egy-egy templomot Ratharrynban, de hogy érezné magát Lahanna, ha ezt a második
szentélyt kizárólag Slaolnak ajánlanánk? - Hagyta kicsengeni a kérdést. - És szerintem
helytelenül tettük azt is, hogy elválasztottuk egymástól Slaolt és Lahannát. Cathallóban
egyetlen szentélyt állítottak valamennyi istenségnek, miért ne imádhatnánk mi is egy
helyen Slaolt és Lahannát?
- De ettől ez még Slaol temploma marad? - kérdezte Saban nyugtalanul, aki még nem
felejtette el, mekkora segítséget kapott a napistentől.
- Ettől ez még Slaol temploma - értett egyet Gilan - csak mostantól Lahannát is
imádhatjuk itt, ahogyan a cathallói szentélyben is teszik. - Elmosolyodott. - És ennek
tiszteletére téged és Derrewynt itt adunk össze, megelőlegezve Slaol és Lahanna frigyét.
A nap már elég magasan állt ahhoz, hogy meleget adjon, amikor mindhárman
visszaindultak a falu felé. Gilan reményeiről beszélt, Saban szerelmese kezét
szorongatta, a napforduló tüzeinek füstje elmosódott, és minden rendben haladt
Ratharrynban.
Galeth lett a templom építője, Saban pedig az ő segítője. Először a négy kisebb
görgetegkövet helyezték el. Gilan kiszámította a kövek helyzetét, és a megfigyelés helyett
ezekre a számításokra kellett támaszkodniuk, a négy kő ugyanis két párban állt, és
mindkét pár Lahanna irányába mutatott. Égi vándorlása során Lahanna minden évben
megmaradt ugyanazon a széles sávon belül, ám egy emberöltő alatt egyszer messze
északra, míg egy másik alatt messze délre is eljutott. A meglévő templom belsejében
elhelyezett dúcok ezeknek a déli és északi vándorlásoknak a külső határvonalát jelölték, s
ha valaki vonallal kötötte össze a holdkelte és holdnyugta két szélső pontját, ez a vonal
éppen derékszögben metszette a nyári napfordulat idején felkelő nap vonalát. Ez
megkönnyítette Gilan dolgát.
- Nem mindenütt van így - magyarázta Sabannak. - Csak itt Ratharrynban metszik
egymást derékszögben a vonalak. Sehol másutt, se Drewennában, se Cathallóban, sehol!
Csak itt! Gilant láthatóan lenyűgözte ez a tény. - Ez azt jelenti, hogy különlegesek
vagyunk az istenek szemében - tette hozzá. - És ez szerintem azt is jelenti, hogy itt a világ
k ö z e p e !
- Igazából? - kérdezte Saban álmélkodva.
- Igazából - bólintott Gilan. - Cathallo természetesen ugyanazt állítja szent sírhalmáról, de
attól tartok, téved. Ez itt a világ közepe - mutatott körbe a Régi Templomon. - Ez az a
hely, ahol megszületett az első ember. - Megborzongott a gondolatra.
A főpap csalánból font zsinórt fektetett le a napforduló vonalában. A mészkő kavicstól
indult el, mely a napfelkelte helyét mutatta, áthaladt a templom közepén, és kijutott a
délkeleti töltéshez. Galeth összeütött két vékony lécet, hogy derékszöget készítsen neki,
és ha a fát a madzagra fektették, majd a másik ága mentén újabb zsinórt feszítettek ki,
felrajzolhatták azt a vonalat, mely éppen derékszögben metszette a nap vonalát. Az új
vonal a holdpálya szélső határai felé mutatott, de Gilannak két párhuzamos vonalra volt
szüksége, egy a legdélebbi, egy a legészakabbi pont felé, ezért felrajzolta a második
vonalat is, és utasította Galethet, hogy a négy kisebb kő a töltésen belül, a felrajzolt
vonalak külső végére kerüljön. Mindkét pár egyik tagját élével, a másikat lapjával állították
fel, s ha a pillér mellett megállva elnézett a kőtábla felé, egy pap megfigyelhette, hol kel
vagy nyugszik Lahanna, és megítélhette, milyen közel vagy messzire került vándorlása
legszélső pontjához képest.
Galeth keze alatt harminc férfi dolgozott, akik először egyszerű gödröket ástak a
köveknek. Felhántották a talajréteget, majd agancsból készült csákányaikkal
nekiveselkedtek a kemény mészkőnek, amelyből kisebb darabokat repesztettek le, hogy
azokat lapátjukkal eltávolíthassák. Miután kimélyítették a gödröket, Galeth parancsára a
gödör egyik felén rámpát vájtak ki, hogy annak segítségével a helyükre csúsztathassák a
köveket. Ugyanazt a munkát végzik, magyarázta Galeth Sabannak, mintha a nagy
templomi dúcok egyikét ültetnék be. Amikor mind a négy gödröt kiásták, még több embert
hoztak a településről, és az első, legkisebb pillér szánját keresztülvonszolták a nap
kapuján. Saban azt hitte, valamilyen ünnepséget is rendeznek annak tiszteletére, hogy a
kő új helyére kerül, ám egyedül Gilan mormolt el egy néma imádságot, karjait az égbolt
felé nyújtva. A szán talpai mély sebhelyet vájtak a letaposott fűbe. Galeth közvetlenül a
gödör mellé vonszoltatta a követ, mígnem a szán kis híján át nem billent a rámpán, ahová
Saban három lehántolt és disznózsírral vastagon megkent rönköt fektetett csúszda
gyanánt.
Tizenkét emberre és hosszú tölgyfaemelőre volt szükség ahhoz, hogy a követ lebillentsék
a szánról. Saban azt hitte, az emelők menten elroppannak, ám a kő araszról araszra, de
egyre előrébb jutott. A férfiak teli torokból énekeltek munka közben, testük csatakos volt a
verítéktől, de a kőszikla végül lebillent a szánról és lesiklott a rámpára. A férfiak
félreugrottak, attól tartva, hogy a kő visszazuhan rájuk, ám az Galeth terveinek
megfelelően végigrobajlott a három farönkön, és a rámpa alján belezuhant előkészített
helyébe. Galeth letörölte arcáról a verítéket, és megkönnyebbülten sóhajtott fel.
A nagyobb kövek felállításához Galeth egy jókora háromlábú állványt akart szerkeszteni,
amely felett a köteleket átvethették, ám ezt a kőpillért elég könnyűnek ítélte ahhoz, hogy
ilyesféle segítség nélkül is az ég felé fordíthassák. Kiválasztotta tizenkét legerősebb
emberét, akik felvették helyüket a rámpa végénél megdőlt kőtömb felső részénél. A férfiak
valamennyien nekivetették hátukat a sziklának.
- Toljátok! - üvöltötte Galeth. - Toljátok! - és ők tolták is, ám a kőpillér meg sem moccant. -
Tovább! - ösztökélte őket Galeth, és tulajdon hatalmas erejét is az övékhez adta, de a
követ így sem tudták megmozdítani. Saban lekémlelt a gödörbe, és látta, hogy a követ
egy éles mészkő kiszögellés nem engedi tovább. Galeth is felismerte az akadályt,
szitkozódott, és megragadta szekercéjét, hogy lecsípje a kiugró szegélyt, és így helyet
csináljon a sziklatömbnek.
A tucatnyi embernek nem okozott gondot megtartani a kő súlyát, és amint az akadály
elkerült az útból, könnyűszerrel felállították a pillért. A sziklatömb talaj feletti magassága
alig maradt el egy férfié mellett, miután még egyszer ekkora részét szilárdan a mészkőbe
ágyazták, és már nem maradt más hátra, mint eltemetni a rámpát, majd visszadöngölni a
földet és a mészkövet a kiálló pillér körül. Galeth jókora kerek köveket gyűjtött, és azokat
a pillér lábánál halmozták fel, majd helyére került a mészkőtörmelék és vele azok az
agancsok, melyek a gödör ásása közben széttörtek, azután mindezt ledöngölték, majd
újra ledöngölték, mígnem a rámpa és a gödör utolsó maradéka is eltűnt, és a templom
első pillére szilárdan állt a helyén. Az elcsigázott férfiak üdvrivalgásban törtek ki.
Aratásig eltartott, míg a másik három holdkő a helyére került, de végül ezzel is végeztek,
és a négy szürke görgetegkő együtt egy téglalapot adott ki. Galeth felszerelte kötelekkel a
tölgyfagerendákból készült háromlábú állványt, melyekkel a jócskán nehezebb
kőtömböket felállíthatták, ám a pillérek elhelyezését a leginkább Saban könnyítette meg,
amikor megzsírozott rönkökkel bélelte ki a gödör felső részét, hogy a kő földön
végigcsúszó sarka ne akadhasson el a mészkőperemekben. A negyedik követ, noha ez
már a nagyobbak közül való volt, alig feleannyi idő alatt állították fel, mint az elsőt.
- Az istenek nem fukarkodtak az eszeddel - dicsérte Galeth.
- A tiéddel sem.
- Nem - rázta a fejét Galeth. - Nekem az erőmmel nem fukarkodtak.
Végeztek a holdkövekkel. Most, ha valaki vonalakkal kötötte össze a párokat, majd
meghosszabbította ezt a vonalat egészen a szárazföld végéig, ahol az örökkévalóság
szürke tengerét szüntelen köd ülte meg, láthatta, hol kél és nyugszik a hold
vándorlásának határai között, és a csillagok közt utazó Lahanna letekintve láthatta, hogy
Ratharryn népe megjelölte utazásának vonalát. Tudhatta, hogy odafigyelnek rá és
szeretik, cserébe pedig ő is meghallgatta a hozzá mondott fohászokat.
A négy nagyobb kő a templomon kívül maradt, amíg Ratharryn népe learatta a búzát és
az árpát. Abban az évben bőséggel jutott élelem a magtárakba, és az asszonyok éneket
mondtak, amint körbeállták a szérűt, amelynek földjét keménnyé dögönyözte az egész
napos tánc. Saban és Derrewyn vezette a táncot, az asszonyok pedig mosolyogva
követték őket, hiszen Derrewyn fiatal volt és boldog, Saban becsületes és erős, és
kettejük közelgő házasságát mindenki kedvező előjelnek tartotta. Egyedül Jegar neheztelt
rájuk, aki még most sem tudott íjat fogni sebesült jobb kezébe, ezért csak a lándzsát
forgathatta nehézkes bal kezével, ám tenni ő sem tehetett ellenük. Jegar féltékenységét
csak felszította, hogy amikor a Kintiek egy csapata megpróbálta elrabolni a termést
Chaolból, Ratharryn egyik külső településéről, Hengall ellenük vezette a törzs harcosait,
akik hat ellenségük levágott fejével tértek haza. Az egyik fejet Saban zsákmányolta, bár
az igazat megvallva Galeth tartotta addig a sikoltozó Kintit, amíg Saban leölte, ám ettől
még Saban is viselhette a kék jelet a mellkasán.
A rajtaütést követően, miután a termést is elraktározták, a férfiak visszatértek, hogy
bevégezzék munkájukat, és Saban, aki velük tartott, megállt a dombtetőn, hogy felmérje a
négy pillérrel kiegészített Régi Templomot. A szentély egészen másként festett. Hűvös
napra ébredtek, az őszi hideg már a fogait próbálgatta, de a nap is elővillant a felhők rései
közt, hogy megvilágítsa a szent ösvény fehér töltéseit, a templom árkának és sáncának
tiszta mészkőkörét. És abban a körben állt a négy görgetegkő, élesen metszett árnyakat
vetve a reggeli fényben. Galeth megállt Saban mellett.
- Jól néz ki. - Meglepettnek tűnt a hangja, és nem is ok nélkül. A látvány valóban
megkapó volt. Makulátlan, rendíthetetlen, végtelenül nyugodt, ha nem is olyan fenséges
és nagy léptékű, mint a cathallói szentély. A zöld domboldal mintha hullámokat vetett
volna, és a nagy kövek úszni látszottak az égen. Cathallo temploma, a roppant sáncok
mellett eltörpülő kőrengeteg nagyon is földi benyomást keltett, ám ez a szentély könnyed
volt, szinte légies.
- Mint az ég temploma - törte meg a csendet Saban.
Galethnek tetszett az elnevezés.
- Az ég temploma - ismételte meg. - Miért is ne? Jó név. Megcsapkodta Saban vállát. - Ez
a név illik hozzá, az Ég Temploma! - Felkapott egy farönköt, és tovább indult, menet
közben a déli látóhatárt kémlelve. Füst nyomait kereste, amely a rablóbandák táborának
helyéről árulkodott, de nem látott ilyesmit. A szóbeszéd szerint a Kintiek egy nagyobb
csapta rejtezett az erdőben, habár Hengall, aki csapatával nyugatra és délre is kereste
őket, nem találta nyomukat. - Reméljük, továbbálltak. Galeth megérintette az ágyékát. -
Rabolják ki valaki más földjét, ne a mienket.
A Kintiek nemzedékek óta léteztek, egyetlen élő sem emlékezett már rá, mikor érkeztek
meg a keleti tenger felől, csak azt tudta mindenki, hogy más nyelven beszélnek és mások
a szokásaik. Sokan közülük - mint Sarmennyn népe, mely elvesztette az arany
rombuszokat - kiterjedt üres földeket talált, melyeket a magáénak követelhetett, míg
mások tovább vándoroltak az erdőben, hogy lakóhelyet találjanak maguknak, és éppen
ezek a hontalan rablócsapatok okozták a legtöbb gondot Ratharrynnak, hiszen a nagyobb
Kinti települések biztonságos távolban feküdtek.
- Nem fognak a közelünkbe jönni - vélte Saban - amíg harcosaik feje ott díszeleg a
s á n c u n k o n .
- Imádkozzunk, hogy így legyen. - Galeth újra az ágyékát érintette, de továbbra is dél felé
kémlelt. Hengall talán nem találta meg az éhes Kintieket, de egy vadászcsapat rábukkant
elhagyott táborhelyükre és alig kihunyt tüzeikre, és a kereskedők is vethettek egy
pillantást a rengeteg mélyén ólálkodó, szürke tetoválást viselő férfiakra. - Jó termésünk
volt - jegyezte meg Galeth - és ha a Kintieknek nem kedvezett a szerencse, irigyelni
fogják a mienket.
Kiértek a templomhoz, ahol a kövek felállításának nehézségei hamarosan elfeledtették
velük a Kinti rajtaütéstől való félelmeket. A görgetegkövek közül kettőt a nap kapujának
egy-egy oldalán állítottak fel, s azok kétszer olyan magasak, kétszer olyan ölesek, és úgy
tűnt, sokszorta súlyosabbak a holdpilléreknél. Négy napjukba került, amíg az első oszlop
felállt, s ebbe nem számítottak bele a gödör kiásásával töltött napok. A második oszloppal
újabb három napig veszkődtek. Az utolsó két sziklaoszlop - a nap kövei, melyek a
napfordulat napján felkelő nap által felrajzolt út kapujaként szolgáltak - még az előzőeknél
is hatalmasabbak voltak. A legsúlyosabb követ utolsónak tartották meg; ehhez olyan mély
gödröt kellett ásniuk, hogy ha egy férfi beleállt, nem látott ki a pereme felett. Kialakították
a rámpát, farönkökkel rakták ki, és egy újabb disznónak kellett meghalnia, hogy zsírjával
megkenhessék a fát. Azután, amikor minden készen állt, nekiláttak helyére ültetni a követ.
Hatvan ember kellett ahhoz, hogy a hatalmas napkövet lecsúsztassa a szánról. Galeth
köteleket kötött a sziklatömbre, a járomba negyven életerős férfit fogott be, és
valamennyien minden erejüket megfeszítve húztak, amíg társaik emelőkkel segítették a
roppant tömeg előrejutását. Egy teljes napba telt, amíg a követ leemelték a szánról, és a
rákövetkező nap javarésze ráment, míg megfelelően elhelyezték a rámpán, miután olyan
szerencsétlenül csusszant le a szánról, hogy emelőkkel kellett a helyes irányba állítani, de
két nap után végre elérték, hogy a szikla a rámpán hevert.
Galeth tölgyfából újabb háromlábú állványt ácsolt, a legmagasabb kövek felállításához. A
háromlábú állvány négyszerte magasabb volt egy férfinál, s miután attól tartott, hogy a
kötél megakad a tetején, Galeth a csapolásba egy sima felületű szilfadarabot is ültetett,
amit disznóhájjal kent meg. A négy kötéllel a sziklatömb felső részét fonták kórul, majd a
köteleket átvezették a szilfán, és egy tölgyfagerendához kötözték, amely elé tizenhat ökröt
fogtak be. Amikor a férfiak ostorozni és ösztökélni kezdték a jószágokat, a kő
megmoccant ugyan, de csak gyötrelmes lassúsággal, ezért újabb köteleket erősítettek a
tölgyfagerendához, és embereket is befogtak az állatok mellé, majd újra előkerültek az
ostorok és ösztökék, a férfiak kétségbeesett igyekezettel próbálták megvetni lábukat a
füves talajon, és a kőtömb lassan, gyötrelmesen lassan, de araszolni kezdett felfelé. Minél
magasabbra ágaskodott, annál könnyebben boldogultak, hiszen a kötelek az oszlop
csúcsát egyenesen a háromlábú állvány csúcsa felé vonták, míg az állítás kezdetén
keskeny szöget zártak be önmaguk és a kőtömb között. A kőszikla talpazata szilánkokra
morzsolta a lefektetett és megzsírozott farönköket, azután Galeth hirtelen felkiáltott, mire
az emberek visszafogták ostoraikat.
- Most óvatosan! - kiáltotta. - Óvatosan! - A kő kishíján függőlegesen állt. - Húzzátok! - A
kötelek ropogtak, az állvány megremegett, és Saban már attól tartott, hogy valamilyen
láthatatlan akadály tartóztatja fel a követ, ám a tömeg ekkor végigrobajlott a rönkökön, és
Galeth felüvöltött, hogy mindenki hagyja abba a vontatást. A kötelek megereszkedtek, és
a nagy napkő nem bukott át. Ott állt, hatalmasan és szürkén, kétszerte magasabban, mint
akármelyik férfi.
Kövekkel ékelték ki a kő lábazatát, feltöltötték a gödröt, leoldozták a köteleket, és ezzel be
is végezték a munkát. A Régi Templom nem létezett többé, és Ratharryn kőből emelt
szentélyt kapott. Övé lett az Ég Temploma.
Az égi templom felszentelésére kiválasztott nap kedvezőnek bizonyult: meleg és felhőtlen
idő köszöntött rájuk, melyet a késő ősz a legmelegebb nyártól rabolt el. Hengall népének
valamennyi tagja eljött az ünnepségre. Eljöttek még a külső településekről és a magasan
fekvő legelőkről is. Az asszonyok Lahanna szentélyében gyülekeztek, míg a férfiak
körbetáncolták a templom dúcait, ahol egymásra hányták lándzsáikat és íjaikat, mert ezen
a napon senki sem viselhetett fegyvert. Ezt a napot az isteneknek áldozták.
Késő délután Gilan kivezette a törzset a településről. Megálltak a sírbuckáknál, ahová a
koponyaoszlopot állították, és meséltek az ősöknek a törzs életéről, majd odáig táncoltak,
ahol az új szent ösvény végighasított a füves mezőn. A törzs papjai csupaszra vetkőztek,
fehér mésztejbe vont testükre ujjúkkal rajzoltak cirkalmas mintázatokat, míg fejükre
agancsokat erősítettek, szakállukba állati csontokat és fogakat fontak. A papok nyomában
járó egyszerű emberek valamennyien legjobb prémjüket öltötték magukra. Saban és
Derrewyn frigyére napnyugta után került sor. Derrewyn szarvasbőrből varrt ruhát viselt,
amit olyannyira kifakítottak, hogy a bőre valósággal sötétlett mellette, míg hosszú hajába
gyöngyvessző koszorút font. Eljöttek szülei is, hogy részt vegyenek az ünnepségen.
Morthor, Derrewyn atyja és Cathallo főpapja együtt táncolt Ratharryn papjaival, míg a
menet élén aprócska gyermek, egy szőke hajú, alig három esztendős lányka haladt, aki
süketen született. A gyermek, akárcsak Derrewyn, gyöngy vesszőt viselt a hajában.
A nap egyenesen az arcukba sütött, amint átkeltek a dombtaréjon, ahonnét a szent
ösvény fehéren és nyílegyenesen vezetett az Ég Temploma nyolc sziklaoszlopa felé.
Gilan elhozta a törzs koponyafáját, melyet vadborostyánnal ékesítettek fel, míg a legifjabb
pap, Neel egy gyönyörűen kifaragott szekercét hordozott, amit Gilan aznap délután fent
m e g .
A népek tovább táncoltak a szent ösvény frissen emelt töltései között, menet közben
szétkergetve az arra legelésző birkákat. A férfiak közül négyen kecskebőr dobokat
hordoztak, ők határozták meg a tánc ütemét, és ahogy a papok közeledni kezdtek a négy
magasabb kőhöz, a dobolás üteme és a törzs tagjainak szökdelése úgy lett egyre
sebesebb. Az asszonyok teli torokból énekeltek és Slaolt dicsőítették, míg a férfiak az
egyes versszakok utolsó sorait visszhangozták.
A törzs a templom kapujánál kitért, hogy körbetáncolja a töltést. Csak a papok léptek be a
szentélybe, s miután kikergették a templomi kör belsejében legelésző birkákat és
marhákat, kört formáltak, és saját táncuk ütemére lépkedni kezdtek. A papok odabent
táncoltak, míg az emberek a töltésen túl énekeltek és táncoltak. Az árok mentén a férfiak
lépkedtek, az asszonyaik mögöttük, és valamennyien a nap haladási irányában
mozogtak, miközben Slaol egyre közelebb került a horizonthoz. Az asszonyok közül
néhányan felkiáltottak önkívületükben, ahogyan egyre tovább és tovább táncoltak. Észre
sem vették kimerültségüket, hagyták, hogy az ütem magukkal sodorja őket, és csak akkor
álltak meg, amikor a férfiak, akik a településről agyagedényekben izzó parazsat hoztak,
meggyújtották a templom két oldalán elhelyezett óriási farakásokat. A lángok gyorsan
tovaterjedtek, az apró ágak ropogni kezdtek, és a füstoszlopokban szikrák örvénylettek az
égbolt felé. Galeth összetörette a jókora szánokat, és a hatalmas gerendákat is a
máglyára vetette. Ő maga ugyan ellenezte a jóféle faanyag ilyetén pocsékolását, ám a
szánok szent célt teljesítettek, ezért vissza kellett kerülniük az istenekhez. A tüzek egyre
ádázabbul tomboltak, amint a törzs tagjai összegyűltek a szent út közepén, a nap
kapujának ikerpillérei körül. A dobok elnémultak, ám a tánc nem maradt abba; az
emberek képtelenek voltak mozdulatlanul állni, és az asszonyok közül sokan fájdalmasan
felnyögtek, amint eltekintettek a látóhatár felé, ahol a nap duzzadt gömbje lassan ellapult.
- Slaol! - kiáltozták. - Slaol!
- Slaol! - kiáltott fel Gilan a napra, karjait az égbolt felé emelve, és Hengall most
megragadta a süket gyermek kezét, hogy elvezesse a lánykát a templom közepére, ahol
Galeth korábban egy gödröt ásott. Nem volt se túl mély, se túl hosszú gödör, éppen csak
elég nagy, és miután a virágos hajú gyermeket elvezették a pereméhez, levették tunikáját,
majd Gilan eléje térdelt és egy főzetet adott neki.
- Idd ki! - kérte lágy hangon, s mert a gyermek nem hallhatta, kezével is mutatta, mit kell
tennie. A lányka mindkét kezével megfogta az edényt, és felkacagott a pap jóságos arca
l á t t á n .
Az edényben lévő, különféle gombákból és gyógynövényekből készült főzet álmokat
hozott, és elvitte a gyermeket az istenekhez. A törzs tagjai tökéletes némaságban
figyelték, ahogyan a gyermek felhörpinti a varázsitalt. A lányka elfintorodott, mintha a
főzet keserű lenne, de aztán újra felkacagott, és elejtette az edényt. Gilan
felegyenesedett és hátrébb lépett, hogy lássa az előjeleket.
A lány zihálni kezdett, mintha lélegzet után kapkodna, majd csenevész hangján sikoltva
anyját hívta, aztán a némán figyelő tömeg felé próbált szaladni, de Neel elkapta és a
várakozó gödör felé fordította, ahol a lány újra felsikoltott. Az anya szívszaggatóan
sikoltozva követelte vissza gyermekét. Az előjelek kedvezőtlenek voltak. A lánykának
mosolyognia, nevetnie és táncolnia kellett volna, ám ehelyett eszelősen védekezett, és
sikolyaival a törzs lelkét sértette meg. Hogy véget vessen mindennek, Gilan erőteljesen
megrázta a gyermeket, olyan erőteljesen, hogy a lány rémületében mozdulatlanná
dermedt, és Gilan ezt a pillanatot választotta, hogy kinyújtsa a kezét és átvegye a díszes
szekeréét Neeltől.
Gilan a halódó nap fényében magasba emelte a pengét, kivárt egy pillanatot, majd olyan
keményen sújtott le, hogy a véres virágok messze szétszóródtak a füvön, miközben a
gyermek, akinek kevés híján kettéhasította a koponyáját, egyetlen hang nélkül halt meg.
A lelke az égbe távozott. Eggyé vált Slaollal. Nem lesz nyugvóhelye, és ajándékokat sem
visz Slaolnak, mert ő maga az ajándék. Ezért is nem a Gyermekölővel végeztek vele,
hiszen valójában nem halt meg, hanem az áhítatos csendben várakozó tömeg tekintete
előtt felemelkedett az égbe, hogy beszéljen Slaolnak erről a helyről, amit a tiszteletére
építettek. Az aranyhajú gyermek Ratharryn követe lett, aki az idők végezetéig őrködni fog
az Ég Templomán.
Gilan lefektette a parányi testet a sírgödörbe. Összetörte a főzetet tartalmazó edényt, és
a cserepeket a test mellé tette, életének mészkőgolyóját gondosan elhelyezte véres
mellkasán, majd lábával visszatemette a földkupacot. A gyermek anyja még most is
jajveszékelt fájdalmában, és a többi asszony igyekezett őt megnyugtatni - nem, a
gyermek egyáltalán nem halt meg, hanem boldogan él az égi világban, ahol immár az
istenek a játszótársai.
A nap lebukott a látóhatár mögött, miközben a hatalmas és sápadt Lahanna magasba
emelkedett a nyugati erdőségek mögül. A tüzek vadul tomboltak, a máglya szívében izzó
roppant farönkök vörösre festették az eget a templom felett. Egy-két pillanat múlva
megkezdődik a templom első ceremóniája, amint Saban és Derrewyn a jegyesek
tánclépéseivel kilép a szentély közepére, ám előbb Hengall még megállt a napgyermek
sírjánál és felemelte a kezét.
Hengall feladata volt elmondani a törzsnek, mit tettek. Elmondani az Ég Templomának
történetét, hogy a népek emlékezzenek rá, továbbadhassák gyermekeiknek és azok
gyermekeinek, ezért állt most meg kinyújtott karokkal, a szavakat keresve, miközben
néma csend borult a tömegre. Beköszöntött a szürkület, a nap izzó fényének kihunytával
a vörössel szegélyezett égboltot a tüzek füstje mosta el, és ebben a fojtogató ködben
Saban hirtelen villanást látott. Először azt hitte, a halott gyermek lelke az, és boldog volt,
amiért az áldozat értelmet nyert.
A villanás vörösen tükrözte vissza a halódó nap fényét, és ekkor Saban már látta, hogy
nem a gyermek lelke az, hanem egy nyílvessző, mely magasra kúszik a déli felföldek
fekete gerincéről, ahol az ősök csontjai feküdnek buckáik alatt. A nyílvessző mintha
végtelenül hosszú ideig emelkedett volna, pedig a valóságban semmi idő alatt felért az
égboltra. Sabannak arra is alig maradt ideje, hogy a száját kinyissa, nemhogy elkiáltsa
magát, valahogy mégis hosszúnak, iszonyú hosszúnak érezte ezt az időt. Látta, hogy a
nyílvessző felér az égboltra, majd lassan visszazuhan. Hegye villant meg, a fekete kovakő
verte vissza a tüzek fényét, azután a nyílvessző élesen belehasított Hengall hátába.
Hengall megtántorodott. A tömeg még most sem értette, mi történt, bár felismerte a baljós
előjelet, és sustorogni kezdett. Azután Hengall elvágódott, és valamennyien meglátták a
nyílvesszőt a hátában, a sötéten feketéllő tollakat, de még ekkor sem értettek semmit, és
a sikoltozás nem is kezdődött meg, csak amikor a papok odarohantak a törzsfőhöz.
- Saban előrerontott, majd megtorpant, mert egyre több nyílvessző szökkent fel az égre. A
vesszők tompán fúródtak a talajba, találták meg a papokat, és egyikük éles csattanással
pattant le egy holdkőről. Azután Saban meglátta a mezítelen teremtményeket, akik
előtörtek a vörösen lángoló déli látóhatár mögül.
A teremtmények maguk is vörösek voltak. Üvöltöttek, ahogyan lerohanták őket, és
láttukra Ratharryn népe is üvölteni kezdett, ám amikor hátat fordított, hogy
visszameneküljön a településre, újabb harcosokkal találta szemközt magát. A támadók
közül többen apró, borzas lovakon vágtáztak keresztül a szent ösvény alacsony mészkő
töltésein.
Kinti harcosok voltak, és valamennyien vörös földdel kenték be a testüket, ugyanazzal az
anyaggal, mellyel a dicsőségben elhaltak bőrét is megfestették, és ezek az élőhalottak
most sikoltozva-üvöltve rontottak rá a törzsre, mely egyetlen fegyvert sem fordíthatott
ellenük. Tucatjával törtek rájuk ellenségeik, és Hengall elárvult népe nem tehetett mást,
mint rémülten figyelte közeledtüket. Morthor, Derrewyn atyja megsebesült, Gilan holtan
hevert, Neel, az ifjú pap a templom füvén vonaglott, combjában egy nyílvesszővel.
A vörös '68arcosok vezére utolsóként tűnt fel. Egyedül ő viselt öltözéket, és egyedül ő nem
használt vörös földet, hogy rémisztővé tegye arcát. Egyenesen a templom felé indult, jobb
kezében most is azt az íjat szorongatta, mellyel végzett Saban atyjával.
És amellyel saját atyját is megölte, mert a férfi, aki mosolyogva lépett be az Ég
Templomába, Lengar volt.
Aki hazatért.
MÁSODIK RÉSZ
AZ ÁRNYAK TEMPLOMA
7. FEJEZET
A Kintiek hamar véget vetettek az öldöklésnek, hiszen Lengar nem azért tért vissza, hogy
egy lemészárolt törzs főnöke legyen. Amikor a sikoltozás abbamaradt, megállt atyja
holtteste felett, és magasba tartotta a díszes szekercét, mely az egekbe küldte a süket
gyermeket. Lerázta válláról köpenyét, hogy felfedje az övén függő hosszú bronzkardot és
ujjasát, az arra varrt bronz csíkokkal, melyek szikrázva verték vissza a tüzek fényét.
- Lengar vagyok! - kiáltotta. - Lengar! És ha bármelyikőtök is elvitatná jogomat, hogy
Ratharryn törzsfője legyek, az tegye meg most!
- A törzsből senki sem nézett Sabanra, akit mindenki túl fiatalnak tartott ahhoz, hogy
felvegye a harcot Lengarral, ám annál többen meredtek Galethre.
- Kihívsz magad ellen, bácsikám? - kérdezte Lengar.
- Megölted a tulajdon apád. - Galeth szörnyülködve meredt fivére holttestére, mely
keresztben feküdt a feláldozott gyermek sírján.
- Másként hogyan lett volna belőlem törzsfő? - kérdezte Lengar, majd tett néhány lépést
vetélytársa felé.
Társai - ugyanazok a harcosok, akik vele együtt menekültek el Ratharrynból, miután
Hengall visszautasította Sarmennyn követeit - előtűntek az árokból a templom túlsó felén,
de Lengar egyetlen kézmozdulattal megállította őket.
- Kihívsz magad ellen? - kérdezte újra Galethet, majd némán várta a választ.
Amikor nyilvánvaló lett, hogy sem Galeth, sem a törzs más tagja nem akar szembeszállni
vele, odalépett a templom kapujához, ahol megállt a két roppant sziklatömb között,
fenyegetően, kezében a véres szekercével.
- Galeth és Saban! - kiáltotta. - Gyertek ide!
Galeth és Saban nyugtalanul lépett ki, magában mindkettő arra számított, hogy tüstént
leteríti őket Lengar társainak nyílvesszője, de senki sem nyúlt íja után. Lengar elővonta
kardját, amint a közelébe értek.
- Vannak itt, akik elvárnák, hogy megküzdjetek velem - közölte Lengar. - Ez rád is áll,
kistestvér. - Elvicsorodott, mintha maga a felvetés is mosolyra késztetné.
Saban nem válaszolt. Látta, hogy Lengar egy pár szarvat tetováltatott az arcára, a szemei
mellé, és a szarvak csak még baljóslatúbbá tették megjelenését. Lengar előretartotta a
kardot, hogy annak hegye elérje a mellkasát.
- Jó újra látni téged, testvér - mondta.
- Igazán? - kérdezte Saban olyan hűvösen, amennyire csak tőle telt.
- Gondolod, hogy nem hiányzott nekem Ratharryn? - kérdezte Lengar. - Sarmennyn olyan
kihalt. Kopár és vigasztalan.
- Azért jöttél haza, hogy megmelegedj? - kérdezte gunyorosan Saban.
- Nem, kistestvér, azért jöttem, hogy újra naggyá tegyem Ratharrynt. Voltak idők, amikor
Cathallo sarcot fizetett nekünk, amikor büszkeség töltötte el őket, ha asszonyaik egy
ratharryni férfihoz mentek feleségül, amikor a mi templomainkba jöttek táncolni és
könyörögtek a papjainknak, hogy óvják meg őket a bajtól, és most ők adnak el nekünk
köveket. - Megpaskolta a legközelebbi oszlopot. - Köveket! - köpte feléjük a szót. - Miért
nem veszünk tőlük faleveleket? Vagy vizet? Levegőt? Trágyát?
Galeth fivére holttestére sandított.
- Mit akarsz tőlünk? - kérdezte tompán Lengartól.
- Le kell előttem térdelned, bácsikám - felelte Lengar - itt és most, a törzs szeme láttára,
hogy mindenki lássa, elfogadsz törzsfődnek. Máskülönben nemsokára találkozhatsz
őseinkkel. Hogy üdvözöld őket a nevemben.
Galeth a homlokát ráncolta. - És ha letérdelek, mi lesz azután?
- Azután az én megbecsült tanácsadóm leszel, a fegyvertársam és a barátom - válaszolt
Lengar ömlengve. - Az leszel, ami mindig is voltál, a törzs építőmestere és a törzsfő
tanácsadója. Nem azért jöttem haza, hogy engedjem a Kintieket uralkodni. Újra naggyá
akarom tenni Ratharrynt. - A vörös harcosok felé intett. - Amikor végeztek a feladatukkal,
bácsikám, mind hazatérnek majd. De addig is minket szolgálnak.
Galeth újra fivére tetemére sandított.
- Akkor hát nem lesz több öldöklés? - kérdezte.
- Nem ölök meg senkit, aki elfogad törzsfőjének - ígérte Lengar, miközben lopva pillantást
vetett Sabanra.
Galeth bólintott. Égy pillanatig még nem mozdult, azután lassan letérdepelt. A törzsből
álmélkodó sóhaj szakadt fel, amint előrehajolt és megérintette Lengar lábát.
- Köszönöm, bácsikám - biccentett Lengar. Kardjával megérintette Galeth hátát, majd
Sabanhoz fordult. - Most te jössz, fivérem.
Saban nem mozdult.
- Térdelj le - sziszegte Galeth.
Lengar sárgás tekintete, mely különös fénnyel villant a sűrűsödő sötétben, megállapodott
Saban arcán. - Engem fikarcnyit se érdekel, kistestvér - vonta meg a vállát Lengar - hogy
élsz-e vagy halsz. Vannak, akik szerint meg kellene hogy öljelek, de hát tart-e a farkas a
kismacskától? - Öccse felé nyújtotta kardját, és a hideg acéllal végigsimított Saban arcán.
- De ha nem térdelsz le azonnal, a fejedet veszem, és ivókupának fogom használni a
k o p o n y á d a t .
Saban nem szívesen engedelmeskedett, de jól ismerte Lengar őrületét, és tudta, ha nem
tesz eleget a parancsnak, testvére szívfájdalom nélkül végez vele, akár egy rühes
kutyával. Félretette hát büszkeségét, letérdepelt, és a törzs tagjaiból újabb sóhaj szakadt
fel, amikor előrehajolt, hogy megérintse Lengar lábát. Lengar viszonzásul megérintette a
nyakszirtjét bronzkardjával.
- Ugye szeretsz engem, kistestvér? - kérdezte Lengar.
- Nem - felelte teljes szívéből Saban.
Lengar felnevetett, és elvette a kardot.
- Állj fel - mondta, majd hátrébb lépett, hogy végighordozza tekintetét a néma tömegen. -
Térjetek haza! - kiáltott oda az embereknek. - Térjetek haza! Ti ketten is - tette hozzá,
Saban és Galeth felé fordulva.
A tömeg javarésze engedelmeskedett, csak Derrewyn és anyja rohant oda a templom
árkához, ahol a sebesült Morthor feküdt. Saban odasietett hozzájuk, hogy lássa, egy
nyílvessző a pap vallanak felső részébe fúródott, méghozzá olyan erővel, hogy feje
előbukkant a másik oldalon. Saban kiszabadította a kovahegyet, de a vesszőt a helyén
h a g y t a .
A nyílvessző most már könnyedén kijön - nyugtatta meg Derrewynt. A krétapor Morthor
mellkasán rózsaszínre koszolódott, és a főpap zihálva kapkodott levegő után. - A seb be
fog gyógyulni - mondta Saban a halálra rémült papnak, majd megpördült, mert a levegőt
váratlanul Derrewyn sikolya szelte ketté.
Lengar ragadta meg Derrewyn karját és rántotta magához a lányt, hogy a nagy tüzek
fényénél megvizsgálhassa arcát. Saban felegyenesedett, ám abban a pillanatban Lengar
kardjának hegyével találta magát szemközt.
- Talán nem tetszik valami, kistestvér? - kérdezte Lengar. Saban Derrewyn felé fordult. A
lány közel állt a síráshoz, és fájdalmasan összerándult Lengar szorításában.
- Össze fogunk házasodni - közölte Saban - ő és én.
- És ki döntötte ezt el? - érdeklődött Lengar.
- Atyám - felelte Saban - és az ő dédanyja, Sannas.
Lengar elfintorodott.
- Apánk halott, Saban, így mostantól én uralkodom. És hogy egy kiaszott cathallói
szipirtyó mit mond, az senkit sem érdekel Ratharrynban. Egyedül az számít, kistestvér,
amit én akarok. A Kintiek durva nyelvén parancsokat vakkantott, mire féltucatnyi vörös
harcos zárkózott fel mellé. Egyikük elvette a kardot Lengartól, míg két másik felemelt
lándzsával szembefordult Sabannal.
Lengar mindkét kezét Derrewyn szarvasbőr tunikájának nyakára helyezte. Mélyen
belenézett a lány szemébe, elmosolyodott, amikor látta a bennük bujkáló állati félelmet,
majd hirtelen mozdulattal feltépte az anyagot. Derrewyn felsikoltott, Saban ösztönösen
felé vetette magát, de az egyik Kinti lándzsájával elrántotta a bokáját, míg egyik társa
hatalmas ütést mért a koponyájára, majd a hasára fogta lándzsáját, amint ő elvágódott a
f ö l d ö n .
Lengar letépte a ruha maradékát, lemeztelenítette Derrewynt, aki próbálta elrejteni testét,
de Lengar elrántotta kezét az ágyékától és széttárta a karjait.
- Cathallói, az igaz - mérte fel alaposan a lányt - de ettől még szemrevaló. Vajon mihez
kezdjek egy ilyen szemre való dologgal? - Sabbanak címezte a kérdést, de láthatóan nem
várt rá választ. - Ma éjjel - felelt rá maga - meg kell mutatnunk Cathallónak, mit is jelent
Ratharryn hatalma. - Ezzel megragadta Derrewyn csuklóját és vonszolni kezdte a falu
f e l é .
- Ne! - ordított fel kétségbeesetten Saban, még mindig az őt leszögező lándzsa
f o g s á g á b a n .
- Hallgass, kistestvér - kiáltott neki vissza Lengar.
Derrewyn megpróbált kiszabadulni a szorításából, mire válaszul a férfi keményen arcul
csapta, szerteszét szórva a lány haját ékesítő gyöngy vesszőket, majd miután
megbizonyosodott róla, hogy ennyivel engedelmességre kényszerítette, tovább vonszolta
Derrewynt a kunyhók felé. A lány újra megpróbált elhúzódni, de Lengar másodszor is
megütötte, ezúttal sokkal keményebben; a lány nyögdécselve és kábultan, de követni
kezdte. Anyja, aki még mindig sebesült férje mellett térdelt, erőtlenül tiltakozni próbált, de
egy vörösre festett harcos arcon rúgta és elnémította.
És Saban, aki reményvesztetten hátramaradt az Ég Templomában, nem tehetett mást,
mint hogy sírva fakadt. Két Kinti harcos őrizte. Neelt és Morthort, a két sebesült papot
elvitték, de Hengall és Gilan tetemét meghagyták a holdfényben, ahol Saban
gyermekként zokogott tovább. Azután a Kintiek megbökdösték, hogy talpra állítsák és
vágóállatként terelni kezdjék a falu felé.
Az Ég Templomát felszentelték, Ratharryn mégsem kerülte el a katasztrófát. Saban
világának bealkonyult. Es az istenek megint felsikoltottak.
A Kinti harcosok zöme a sánc közelében vert tábort, ahonnét rövid íjaival és éles
nyílvesszőivel fenyegetette Ratharryn népét; csak maroknyian álltak őrt Hengall kunyhója
előtt, ahová Lengar bevonszolta Derrewynt. A törzs tagjainak javarésze Mai és Arryn
templomának közelében várakozott; ütlegelés hangjai hallatszottak, majd Derrewyn
sikolya, azután más semmi.
- Meg kellene küzdenünk velük? - tette fel a kérdést Galeth fia, Mereth.
- Túl sokan vannak ellenünk- felelt halkan Galeth - túlságosan sokan. - Összetört
emberként, fejét lehajtva ücsörgött a templomkör közepén. - De ha fel is vennénk a harcot
- folytatta tovább - hányan halnának meg közülünk? Hányan maradnának életben?
Elegen ahhoz, hogy ellenálljunk Cathallónak? Felsóhajtott. - Letérdeltem Lengar elé, tehát
ő a törzsfő… - Szünetet tartott. - Legalábbis egyelőre. - Az utolsó két szót olyan halkan
ejtette, hogy még Mereth sem hallhatta. A templomon kívül rekedt asszonyok Hengallt
siratták, akit mindenki jó törzsfőnek tartott, míg a férfiak némán szemeztek a magas
földsáncon felsorakozott ellenséggel. Lahanna részvétlenül tekintett le valamennyiükre.
Idővel a rettegőket is elnyomta az álom, bár az éjszakát rendre a lidércnyomással küzdő
emberek kiáltásai törték meg.
Lengar valamivel pirkadat előtt bukkant fel ismét. A törzs lassan ébredezett, és azt látta,
hogy az új törzsfő némán átlépdel a fekvő testeken, majd eléri Arryn és Mai
templomkörének közepét. Most is bronzzal vértezett ujjasát viselte és hosszú kardot
csatolt a derekára, de nem hordozott lándzsát vagy íjat.
- Nem akartam, hogy Gilan meghaljon - kezdett bele köszöntés nélkül. A férfiak felültek és
lerázták magukról a takaróként szolgáló köpenyeket, míg a templomkör körül gyülekező
asszonyok közelebb hajoltak, hogy hallják Lengar szavait. - A társaim nagyobb
buzgalommal szolgálnak, mint azt szeretném - folytatta Lengar komoran. - Egyetlen
nyílvessző elég lett volna, de beijedtek, és azt hitték, többre van szükség.
Mostanra valamennyien felébredtek. Férfiak, asszonyok, gyermekek, az egész törzs -
mindenki ott gyülekezett a kis templomban és a körül, hogy meghallgassa Lengart.
- Atyám - folytatta Lengar, de még most sem emelte fel a hangját - jó ember volt.
Biztosította a túlélésünket a legkeményebb teleken és sok öles fát kidöntött, hogy legyen
elég földünk. Ritkán éheztünk, és mindenki bízhatott az igazságban. Mindezekért
tisztesség illeti meg, ezért sírhalmot fogunk emelni neki. - Az emberek most először
fel-felmordultak egyetértésük jeleként, és Lengar engedte, hogy a mormolás egy ideig
folytatódjék. - De atyám tévedett Cathallóval kapcsolatban! - Most már felemelte,
egyszersmind megkeményítette a hangját. - Félte Cathallót, ezért engedte, hogy Kital és
Sannas uraljon benneteket. Csakugyan össze kell házasítanunk a két törzset, de egy
házasságban mindig a férfinak kell parancsolni, különben az asszony fog uralkodni őrajta!
Cathallo idővel ránk kényszerítette volna az akaratát! Termésünk az ő magtáraikat
gazdagította volna, leányaink az ő templomainkban táncoltak volna, lándzsáinkkal az ő
harcukat vívtuk volna! Csakhogy ez a mi földünk! - kiáltotta Lengar, és többen felemelték
hangjukat, hogy igazat adjanak neki.
- A mi földünk - kiáltott Mereth dühödten - és most teli a Kintiekkel!
Lengar kivárt, majd elmosolyodott.
- Rokonomnak igaza van - szólalt meg egy idő után. - Kintieket hoztam a földünkre.
Csakhogy nincsenek sokan. Kevesebb a lándzsájuk, mint nekünk! Mi tart vissza mégis
attól, hogy végezzetek velük? Vagy hogy végezzetek velem? - Hosszan várakozott a
válaszra, de senki sem felelt. - Emlékeztek még - tette fel a kérdést Lengar - amikor a
Kintiek eljöttek és a kincseikért könyörögtek? Magas jutalmat ajánlottak fel nekünk. És mit
tettünk erre? Elküldtük őket, és arra használtuk aranyuk egy részét, hogy köveket
vegyünk Cathallótól. Köveket! Slaol aranyán néhány értéktelen sziklát vettünk! -
Felnevetett, és hallgatóságából sokan szégyenkezni kezdtek amiatt, hogyan tehettek
i l y e s m i t .
- Többé semmit sem veszünk Cathallótól - közölte Lengar. Azt mondják, nem akarnak
velünk viszályt, de a viszály máris ott lakozik a szívükben. A gondolatát sem tudják
elviselni, hogy Ratharryn újra nagy lehet, ezért mindent megtesznek, csak hogy
eltiporjanak. Pedig őseink idejében Ratharryn erősebb volt, mint Cathallo! Sarcot fizettek
nekünk és a helyeslésünkért könyörögtek. Most mégis megvetnek bennünket. Azt
akarják, hogy védtelenek és elesettek legyünk, ezért is kell szembeszállnunk velük. De
hogyan győzzük le őket? - A sáncok és az azok tetejében kuporgó Kinti harcosok felé
mutatott. - Úgy győzzük le Cathallót, hogy megvesszük a Kintieket, akik bármilyen árat
készek megfizetni, csak hogy visszakapják a kincsüket. Ha pedig vissza akarják kapni az
aranyat, azt kell tenniük, amit mondunk nekik. Itt mi vagyunk az urak, nem ők! És mi arra
fogjuk felhasználni a Kintieket, hogy legerősebb törzzsé váljunk ezen a földön. -
Végigmérte hallgatóságát, szavai hatását lesve. - Ezért tértem vissza - fejezte be a
beszédet - és ezért kellett atyámnak megtérnie az ősökhöz, hogy Ratharryn nevét
mindenhol félve emlegessék, és senki ne kételkedjen a hatalmunkban.
A törzs tagjai tenyerükkel csapkodni kezdték a földet, majd a férfiak felálltak és éljenezni
kezdtek. Lengar meggyőzte valamennyiüket.
Lengar győzött.
Saban az éjszakát kunyhójában töltötte, ahol Lengar két vörösre mázolt harcosa vigyázott
rá. Egész éjjel Derrewynt siratta, és ha arra gondolt, mit kell a lánynak elviselnie,
olyannyira mardosta a kín, hogy legszívesebben elővette volna az atyjától kapott tőrt, és
felvágta volna a saját torkát. Egyedül bosszúszomja tartotta vissza. Az Ég Templomának
kapujában letérdepelt Lengar elé, de tudta, hogy ezzel csupán üres gesztust tesz. Képes
lett volna megölni a fivérét. Átkozta magát, amiért megfutamodott, és nem vette fel a
harcot. De mit tehetett volna? Nem volt nála fegyver, hogyan harcolhatott volna kardok,
lándzsák és íjak ellen? Az istenek kudarcra ítélték, és ő közel állt a teljes összeomláshoz.
Csak a hajnal közeledtével merült lidércnyomásokkal átszőtt sekélyes álomba.
Az a Gundur ébresztette fel, aki Lengarral együtt menekült el Ratharrynból.
- A fivéred látni akar - közölte.
- Miért? - kérdezte Saban sértődött hangon.
- Kelj csak fel - torkollta le gúnyosan Gundur. Saban magához vette bronztőrét és egyik
vadászlándzsáját, mielőtt követte volna Gundurt. Itt az alkalom, hogy végezzen fivérével,
döntötte el magában. Figyelmeztetés nélkül leszúrja Lengart, és ha Lengar bajnokai
végeznek is vele, legalább bosszút állt atyja haláláért. Az ősök értékelni fogják ezt, és tárt
karokkal fogadják az öröklétben. Keményen megmarkolta lándzsája nyelét, és
megerősítette magában elhatározását, mielőtt belépett volna a törzsfő tágas kunyhójába.
Egy odakint várakozó Kinti harcos azonban megragadta Saban lándzsáját, mielőtt még
meghajthatta volna fejét a szemöldökfa előtt. Saban megpróbált belekapaszkodni a
fegyver nyelébe, de a férfi túlontúl erős volt, és a rövid elkeseredett küzdelem végén
Saban tehetetlenül terült el a földön. Galeth, mint látta, még előtte érkezett, és további
három Kinti harcos ült Lengar mögött, ahonnét elégedetten figyelte a torzsalkodást.
- Gondolod, hogy bosszút állhatsz apánkért? - kérdezte Lengar Sabantól.
Saban megdörzsölte csuklóját, mely most is sajgott a Kinti szorításától.
- Az ősök majd bosszút állnak érte - felelte.
- Az ősök azt sem tudják, ki volt ő - nevetett fel Lengar. - Ma reggel levágtam az
állkapcsát. - Hengall véres és szakállas állkapcsa felé mutatott, amit a kunyhó egyik
oszlopához szegeztek. Ha egy halott állkapcsát lemetszették, nem tudta elmondani
történetét az ősöknek. - Gilannel is ezt tettem - tette hozzá Lengar - hogy ne legyen kivel
hablatyolnia a túlvilágon. Ülj le Galeth mellé, és fejezd be a durcáskodást.
Lengar atyja medveprém köpenyébe burkolózott, és azokkal a kincsekkel vette körül
magát, melyeket a kunyhó padlója alól vagy a szőrmehalmok mögül kellett előásni.
- Gazdagok vagyunk, kistestvér! - kiáltotta Lengar boldogan. - Gazdagok! Fáradtnak
tűnsz. Talán nem aludtál jól? - A Lengar mellett helyet foglaló Gundur elvigyorodott, míg a
három Kinti harcos, aki egy szót sem értett a beszélgetésből, továbbra is fenyegetően
meredt Sabanra.
Saban a bőrfüggönyre sandított, mely az asszonyok lakrészét elválasztotta, ám
Derrewynnek nyomát sem látta. Lekuporodott a törzs egybehordott kincsei elé. Voltak ott
bronzrudak, kovakőből kifaragott és fényesre csiszolt kések, borostyánokkal teli zacskók,
gagátdarabkák, jókora szekercék, rézrögök, faragott csontok, tengeri kagylók, s mind
közül a legérdekesebb, egy fadoboz, teli különlegesen megfaragott kavicsokkal. Az apró
és kerekded kövek egyike sem lehetett nagyobb egy férfihüvelyk hegyénél, mégis
valamennyit csigavonalak szövevényes mintái díszítették.
- Te tudod, mire valók? - kérdezte Lengar Galethtől.
- Nem - felelt Galeth kurtán.
- Mágia, alighanem. - Lengar egyik kezéből a másikba dobálgatta az egyik kavicsot. -
Camaban biztosan tudná. Úgy tűnik, mostanában ő minden titkok tudója. Nagy kár, hogy
nincs velünk.
- Láttad őt? - kérdezte Galeth.
- Tavasszal eljött Sarmennynbe - válaszolt Lengar közönyös hangon - és amennyire
tudom, most is ott van. Rendesen tud járni, vagy legalábbis majdnem rendesen.
Magammal akartam hozni, de nem állt kötélnek. Mindig ostobának tartottam, pedig
egyáltalán nem az. Különös szerzet, de egyáltalán nem ostoba. Nagyon is agyafúrt.
Mégiscsak a családra hajazik. Mi a baj, Saban? Ugye nem fogsz megint sírva fakadni?
Apánk halála bánt, igaz?
Saban arra gondolt, hogy megragadja valamelyik értékes bronzszekercét és fivérére veti
magát, de a Kinti lándzsások minden mozdulatát figyelték és készen tartották
fegyvereiket. Fikarcnyi esélye se lenne.
- Talán észrevetted, bácsikám - fordult Lengar Galethhez hogy Sarmennyn aranya nincs a
kincsek közt?
- Észrevettem - bólintott Galeth.
- Az arany biztonságban megvan - közölte Lengar - csak nem fogom mutogatni, hogy
kísértésbe ejtsem Kinti barátainkat. Más vágyuk sincs, mint megszerezni azt az aranyat.
Lengar a Kinti harcosok felé biccentett, akik némán ültek mögötte, és tetoválásaik
maszkká dermedtek az arcukon. - Nem beszélik a nyelvünket, bácsikám - ment tovább
Lengar - úgyhogy nyugodtan sértegetheted őket, csak mosolyogj közben. Szeretném, ha
azt hinnék, hogy csakugyan barátságban vagyunk.
- Miért, nem vagyunk? - kérdezte Galeth élesen.
- Pillanatnyilag, igen. - Lengar önelégülten mosolyodott el. - Eredetileg azt terveztem,
hogy visszaadom nekik az aranyat, amint legyőzik helyettünk Cathallót, de azután
Camabannak sokkal jobb ötlete támadt. Igazán agyafúrt. Kábulatba esett és kigyógyította
a törzsfőjük egyik asszonyát valami förtelmes nyavalyából. Láttad már, amikor kábulatba
esik? Kifordulnak a szemei, a nyelve kibukik a szájából, reszket, akár az ázott kutya, és
amikor az egésznek vége, üzenettel tér meg Slaoltól! - Lengar arra várt, hogy ezt
nagybátyja is éppoly szórakoztatónak találja, ám Galeth kifejezéstelen arcán nem
tükröződött semmilyen érzelem. Lengar felsóhajtott. - Szóval, ez az agyafúrt Camaban
kigyógyította a törzsfő asszonyát, és a törzsfő most azt hiszi, hogy Camaban nem tud
rosszat művelni. Képzeld csak el! Az a nyomorék Camaban, igazi hős lett! Szóval ez a mi
hősünk azt mondta a Kintieknek, hogy az aranyért cserébe nemcsak hogy le kell győzniük
Cathallót, de nekünk kell adniuk az egyik templomukat is. Vagyis a szerencsétleneknek
keresztül kell vonszolniuk egy templomot az egész világon, amit persze képtelenek
megtenni, hiszen a sarmennyni templomok kőből épültek. - Felnevetett. - így hát
legyőzzük Cathallót, és megtartjuk az aranyat is.
- Talán mégiscsak elhozzák nekünk azt a templomot - jegyezte meg Galeth szárazon.
- S talán még Sabant is látjuk mosolyogni - mondta Lengar. Saban! Mosolyogj, amikor
rám nézel. Elvitte a cica a nyelved?
Saban körmeivel belevájt bokájába, abban reménykedve, hogy a fájdalom talán
visszatartja a sírástól és segít leplezni gyűlöletét.
- Látni akartál, testvér - szólalt meg érdes hangon.
- Búcsút akartam mondani neked - közölte Lengar vészjósló hangon, és remélte, hogy
látja eluralkodni a rettegést fivére arcán, ám Saban kifejezése semmilyen érzelemről nem
árulkodott. A halál, gondolta Saban, csakis jobb lehet ennél a megaláztatásnál, és a
gondolat nyomán megérintette ágyékát. A mozdulat láttán Lengar harsány nevetésre
fakadt. - Nem, nem foglak megölni, kistestvér - tudatta Lengar. - Meg kellene tennem, de
túlontúl könyörületes vagyok. Inkább illő helyet biztosítok neked. Dérrewyn az asszonyom
lesz, annak jeleként, hogy Ratharryn felette áll Cathallónak, és sok fiút fog szülni nekem.
Te pedig, kistestvér, rabszolga leszel. - Összecsapta a tenyerét. Haragg! - kiáltotta.
A Kinti kereskedő, az a komor óriás, akit tolmácsnak fogadtak, amikor Sarmennyn népe ki
akarta könyörögni Hengalltól a kincsek visszaadását, előregörnyedve a kunyhóba lépett.
Szinte a földig le kellett hajolnia, hogy beférjen az alacsony szemöldökfa alatt, és amikor
felállt, öles termetével és széles vállaival majd az egész kunyhót betöltötte. Már
kopaszodott, de tömött szakálla hollófekete, arca pedig kifürkészhetetlen maradt.
- Az új rabszolgád, Haragg - intett Lengar finomkodó mozdulattal Saban felé.
- Lengar! - emelte fel a hangját Galeth.
- Inkább öljem meg a vakarcsot? - kérdezte Lengar tettetett nyájassággal.
- Nem taszíthatod rabszolgaságba a saját testvéred! - tiltakozott Galeth.
- Féltestvérem - vágott közbe Lengar. - És hogyne taszíthatnám. Gondolod, Saban
őszinte volt velem, amikor múlt éjjel elém térdelt? Benned megbízom, bácsikám, de
benne? Egy szemvillanás alatt képes lenne megölni! Másra se tud gondolni, mióta csak
betette a lábát ebbe a kunyhóba, nem igaz, Saban? Elmosolyodott, de Saban továbbra is
némán meredt fivérére. Lengar kiköpött. - Viheted, Haragg.
Haragg előrehajolt, és roppant ujjait ráfonta Saban karjára, hogy felállítsa a földről.
Saban, megragadva méltósága utolsó foszlányát, az övében hordott apró bronzkés után
kapott és az óriás felé lendült, ám Haragg a legkisebb erőfeszítés nélkül megragadta a
csuklóját, és olyan erővel szorította meg, hogy Saban ujjai erőtlenül és érzéketlenül
nyíltak szét. A kés a földre hullt. Haragg felvette, majd kivonszolta Sabant a kunyhóból.
Haragg fia, a süketnéma, aki gigászi atyjánál is nagyobbra nőtt, odakint várakozott. Ő
ragadta meg Sabant és dobta le a földre, míg atyja visszalépett Lengar kunyhójába, és
Saban hallotta, amint Lengar megpróbál kicsikarni belőle egy ígéretet, miszerint sosem
hagyja elszökni újdonsült rabszolgáját. Saban maga is a menekülésre gondolt, de az óriás
fenyegetően tornyosult fölé, azután hirtelen jajveszékelés hallatszott, és amint elfordult,
Saban Morthor feleségét látta, aki ekkor vezette elő férjét Gilan egykori kunyhójából. Kinti
harcosok terelték a párt Ratharryn északi kapuja felé.
- Morthor! - kiáltott fel Saban, majd zihálva kapott levegő után, mert amikor Cathallo
főpapja felé fordult, Saban is láthatta, hogy Morthor mindkét szemét kivájták. - Lengar
tette ezt? kérdezte Saban.
- Lengar tette - válaszolt Morthor keserűen. Karjai erőtlenül csüngtek alá, a vér
rákérgesedett sebesült vállára, ahonnét mostanra kitépték a nyílvesszőt, de az arca
helyén nem maradt más, csak egy rettenetes maszk. A főpap véres szemgödrei felé
mutatott. - Ez Lengar üzenete Cathallónak - mondta még, mielőtt a lándzsások tovább
t a s z i g á l t á k .
Saban lehunyta szemét, mintha így kizárhatta volna tudatából a szörnyűséget, ám ekkor a
levetkőztetett és meggyalázott Derrewyn képe jelent meg előtte, és válla megrázkódott,
amint igyekezett visszafojtani feltörő könnyeit.
- Sírj csak, kisfiú. - A gunyoros hang felülről érkezett, és amikor kinyitotta a szemét,
Saban Jegart látta maga előtt. Lengar két barátja is elkísérte Jegart, és mindketten felé
irányozták lándzsájukat. Saban egy pillanatig azt hitte, végezni akarnak vele, de a
lándzsások csak nyugton akarták tartani. - Sírj - kérte újra Jegar.
Saban a földre meredt, majd újra megrázkódott, amikor Jegar elkezdte levizelni. A két
lándzsás felnevetett, és amikor Saban próbált félrekúszni, lándzsahegyeikkel térítették
jobb belátásra.
Lengar fogja feleségül venni Derrewynt - tudatta Jegar vizelés közben - de nekem adja,
miután beleunt, márpedig bele fog unni, nekem elhiheted. Tudod, hogy miért, Saban?
Saban nem válaszolt. A vizelet lecsöpögött a hajáról, végigfolyt az arcán, és tócsába gyűlt
a térdei között, miközben a süketnéma óriás szórakozott közönnyel meredt a jelenetre.
- Azért - folytatta Jegar - mert mióta Lengar Sarmennynbe ment, én voltam a szeme és a
füle itt Ratharrynban. Mit gondolsz, honnét tudott Lengar a múlt estéről? Én mondtam el
neki. Igaz, hogy tőlem tudtad? - Az utolsó kérdést már Lengarnak címezte, aki ekkor
lépett elő a kunyhóból, hogy végignézze fivére megszégyenítését.
- Te vagy a leghűségesebb barátom, Jegar - bólintott Lengar.
- Olyan barátod, akinek megnyomorították a jobb kezét. Jegar hirtelen előrehajolt, és
megragadta Saban kezét. - Adj egy kést! - követelte Lengartól.
- Engedd el - avatkozott közbe Haragg.
- Még nem végeztem vele - köpött ki Jegar.
- Ő az én rabszolgám - közölte Haragg - és te békén hagyod. Az óriás nem emelte fel a
hangját, mégis olyan erőt sugárzott, hogy Jegar azonnal engedelmeskedett. Haragg
leguggolt Saban előtt, marokra fogta a kis bronzkést, és Saban már azt hitte, hogy a Kinti
akarja végrehajtani azt, amit Jegar eltervezett, ám ehelyett Haragg megragadta Saban
csatakos haját. Átvágott egy haj csomót, majd félrehajította. Durva mozdulatokkal
dolgozott, marokszám vágta Saban haját, közben fejbőrét is felsebezte. Minden
rabszolgát így nyírtak meg, s bár a haj újra kinőtt, ezzel is kihangsúlyozták, hogy a frissen
lekopaszított rabszolga élete fabatkát sem ér. Saban mostantól senki és semmi.
Összerándult, ahogy a kemény penge végigszántott a fejbőrén, és a vér patakokban
csörgött végig az arcán. Anyja lépett ki a kunyhójából, miközben Haragg a haját nyírta, és
sikoltozva követelte, hogy hagyják békén a fiát, aztán göröngyökkel kezdte dobálni őket,
amíg Lengar két lándzsása nevetve arrébb nem vonszolta.
Haragg végzett a hajvágással, aztán megragadta Saban bal kezét és a földre fektette.
- Majd én megcsinálom - ajánlkozott Jegar készségesen.
- Az én rabszolgám - felelte Haragg, és csendes eltökéltsége láttán Jegar újra meghátrált.
- Nézz rám - parancsolt rá Haragg Sabanra, majd bólintott fiának, aki lapát kezével
megmarkolta Saban csuklóját.
Saban könnyektől fátyolos szemmel nézett fel Haragg elvadult arcába. Bal kezét
keményen leszorították a földre, és ő nem is látta a pengét, csak hirtelen rettenetes
fájdalom hasított a kezébe, végigcikázott a karján és vállán, és újabb könnyeket fakasztott
a szeméből, Haragg pedig feltépte vérző kezét a földről, és egy darab gyapjút szorított
Saban kisujjának csonkjára.
- Tartsd rá - utasította Haragg.
Saban jobb kezével megragadta a gyapjút. A fájdalom tompa lüktetéssé szelídült, és úgy
érezte, menten elájul, de összeszorította a fogát és előre-hátra ringatózott, miközben
Haragg egybegyűjtötte a levágott hajat és a véres kisujjat, hogy odavigye mindezt a
tűzhöz. Jegar ismét közbeavatkozott, és követelte, hogy a kereskedő adja oda neki a
levágott hajat, amivel rontást küldhet Saban ellen, de a komor Haragg ezúttal is
visszautasította, mindent rávetett a tűzre, és végignézte, ahogy elég.
A süketnéma most észak felé vonszolta Sabant, ahol Ratharryn kovácsa, Morcar
dolgozott. Morcar Galeth barátja volt, és rendszerint bronz lándzsahegyeket készített, ám
ezúttal azt a bronzot hevítette, amit Haragg adott neki. A kovács munka közben
mindvégig kerülte Saban tekintetét. Haragg a földre lökte Sabant, aki lehunyta szemét és
megpróbálta kirekeszteni a kezében lüktető fájdalmat, ám ekkor még nagyobb kínt érzett
a jobb bokájánál, és amikor nyöszörögve felnyitotta szemét, látta, hogy bronz béklyót
kapcsoltak a lábára. A béklyót már meghajtották, majdnem teljes körben összezáródott,
és Morcar most fürgén kalapácsolta a felhevült anyagot, hogy a meggörbített lap két vége
találkozzék. A béklyót lánccal kapcsolták össze társával, melyet Saban bal bokájára
kényszerítettek, majd szorosra kalapáltak. A forró fém olyan erővel perzselte a bőrét,
hogy Saban lélegzethez is alig jutott.
Morcar vizet öntött a béklyókra.
- Bocsáss meg, Saban - suttogta.
- Állj fel - mordult rá Haragg.
Saban felállt. Ratharryn népének egy kisebb csoportja biztonságos távolból figyelte.
Lábait úgy bilincselték össze, hogy gyalogolni tudjon, de szaladni már ne, a fejét
leborotválták, és Haragg most mögé állt, hogy késével felhasítsa tunikája hátát.
Amikor végzett, Saban csupaszon állt előtte. Utoljára még levágta a kagylókból készült
láncot Saban nyakából és súlyos lábával porrá tiporta, majd zsebre tette a borostyán
amulettet, amit Saban még anyjától kapott ajándékba. Jegar nevetett, Lengar tapsolt.
- Most már a rabszolgám vagy - közölte Haragg színtelen hangon. - Hogy élsz vagy halsz,
egyedül rajtam múlik. Kövess.
Saban engedelmeskedett.
Lengar félte az isteneket. Nem értette őket, önmagát viszont annál inkább, és tudta, hogy
egyetlen ember sem csalhatja meg büntetlenül az isteneket, épp ezért félte őket, és külön
gondot fordított arra, hogy legjobb tudása szerint megbékítse őket. Ajándékokat adott a
papoknak; Ratharryn templomaiban krétából kifaragott jelképes szekercéket temetett el;
életben hagyta Hengall megmaradt asszonyait, sőt még arra is ígéretet tett, hogy sosem
kell éhezniük.
Atyja szelleme útnak indult a túlvilágra, hogy az ősökkel és az istenekkel éljen, de nem
vihette magával az állkapcsát és a jobb lábát, így Hengall sem gyilkosáról nem
árulkodhatott, sem üldözőbe nem vehette Lengart, ha a szelleme mégis megmaradt volna
ezen a világon. Az állkapcsot és lábszárat a disznóknak vetették, de a test többi részét illő
tisztességben részesítették. Hengallt a Kintiek szokása szerint, halotti máglyán égették el.
A tűz Hengall halálát követően három napon át lángolt, majd további három napon át
engedték égni, ezután temették csak el a sírhalommal a füstölgő hamvakat.
Azon az éjjelen, amikor a sírhalmot emelték, Lengar letérdepelt a csúcsán, és ráhajtotta
fejét a mészkövekkel kevert földre. Egyedül volt, mert nem akarta, hogy bárki is tanúja
legyen halott apjával folytatott beszélgetésének.
- Azért kellett meghalnod - mondta Hengallnak - mert túl sokat óvatoskodtál. Jó törzsfő
voltál, de Ratharrynnak most egy nagy törzsfőre van szüksége. - Lengar itt szünetet
tartott. - Nem öltem meg asszonyaidat - folytatta - és életben hagytam Sabant is. Mindig is
ő volt a kedvenced, nem igaz? Nos, életben van, atyám, életben van.
Lengar nem volt róla meggyőződve, hogy helyesen cselekedett, amikor életben hagyta
Sabant, de Camabannak sikerült őt meggyőznie arról, hogy végzetes hiba lenne megölni
a féltestvérét. Camaban még Sarmennynben kereste fel Lengart, és közel sem volt már
az a motyogó félnótás, akit Lengar mindig is megvetett. Camaban varázsló képében
bukkant fel előtte, és Lengar furcsamód szorongást érzett a jelenlétében.
- Az istenek megbocsátják neked Hengall halálát - mondta akkor Camaban - de Sabanét
már nem. - Amikor Lengar tudni akarta, hogy miért, Camaban kijelentette, hogy álmában
tanácskozott Slaollal. Lengar vonakodva, de elfogadta a választ. Félig még most is bánta
engedékenységét, ugyanakkor félt Camaban hatalmától is. Igaz, Camaban sugallatának
engedelmeskedve Haragg rabszolgájává tette Sabant, és Lengar biztos lehetett abban,
hogy a kereskedő rabszolgái nem hosszú életűek.
Lengar a sírhalom elegyengetett csúcsán nyugtatta homlokát. A mészkövet és földet
hevenyészetten igazították el a hamvakon, és a füst még most is átszüremlett a
sírhalmon, hogy csípje Lengar szemét, de ő kötelességtudóan lent tartotta a fejét.
- Te is büszke lennél rám, atyám - folytatta. - A magasba emelem Ratharrynt, és porig
alázom Cathallót. Nagy törzsfő leszek, és… - A léptek neszére mozdulatlanná
m e r e v e d e t t .
A léptek közelről, nagyon közelről hallatszottak, majd magán a sír halmon, és hiába vágta
le apja jobb lábát, Lengar hirtelen halálra rémült, hogy Hengall szelleme mégis bosszút áll
r a j t a .
- Ne - suttogta. - Ne.
- De igen - hallatszott egy mély hang. Lengar sípolva engedte ki a levegőt, és
megkönnyebbülten egyenesedett fel, hogy szembenézzen Camabannal. - Mégis úgy
döntöttem, hogy követlek Sarmennynből - tudatta Camaban.
Lengar nem tudta, mit feleljen erre. A rettegéstől a hideg veríték is kiverte.
Camaban mostanra férfivá érett. Magas pofacsontjával, mélyen ülő szemével, és széles,
gunyoros mosolyra húzódó szájával az arca keskenyebbnek és élesebbnek tűnt, mint
régen. Haját, melyet korábban csatakosan és rendezetlenül viselt, most takarosan
összekötötte a tarkóján egy bőrszíjjal, amelyről kis zörgő csontok függtek alá. Egy
csecsemő bordáiból készített nyakláncot viselt, és emberi állkapoccsal megfejelt botot
tartott a kezében. Ennek a botnak a végét döfte most bele a sírhalomba.
- Ehhez mit szólsz, apám?
- Ne - nyögött fel Lengar.
- Csak nem félsz Hengalltól? - kérdezte Camaban gúnyosan.
Még egyszer koppantott botjával, majd kiköpött. - Érzed ezt? Leköptelek! - A bot vége
mélyen belevájt a sírhalomba. - Érzed ezt, Hengall? Érzed ezt a kínt? Én vagyok az,
C a m a b a n !
Lengar lesietett a sírhalomról.
- Miért jöttél ide? - kérdezte.
- Természetesen azért, mert biztos akartam lenni benne, hogy helyesen cselekszel -
felelte Camaban, majd búcsúzóul leköpte atyja sírját, leoldalazott a halomról, és elindult
az Ég Temploma felé. Még most is sántított, de sokkal kevésbé észrevehetően, mint
korábban. Habár Sannas kiegyenesítette a csontjait, azok nem megfelelően görbültek, így
még most is akadozott a lépése, de már korántsem olyan torz és nevetséges módon
mozgott, mint előtte.
Lengar elindult Camaban után.
- Nincs szükségem arra, hogy megmond, mi helyes, és mi nem.
- Máris visszanyerted a bátorságod? - acsarkodott Camaban.
- Az előbb még csak úgy reszkettél. Azt hitted Hengall szelleme vagyok, igaz? -
F e l n e v e t e t t .
- Vigyázz, testvér - figyelmeztette Lengar.
Camaban visszafordult, és felé köpött.
- Talán meg akarsz ölni? Hát tudd meg, hogy én Slaol szolgája vagyok, Lengar. Slaol a
barátom. Csak ölj meg, ostoba, és az ég szakad a nyakadba, föld nem fogadja be a
csontjaidat, még a vadak is szűkölni fognak halálod bűzétől. A férgek és pondrók se
veszik be magukat bűzhödt tetemedbe, testvér, míg sárga hüvellyé nem aszik a tested,
hogy azután a szelek hordják el a világvége mérges mocsaraiba. - Beszéd közben botját
Lengarra emelte, és Lengar elhátrált a fenyegetések elől. Lehetett Lengar az idősebb,
harcosként rendelkezhetett irigylésre méltó hírnévvel, Camaban mégis olyan hatalmaknak
parancsolt, melyeket Lengar sosem értett. - Megölted Sabant? - kérdezte hirtelen
C a m a b a n .
- Eladtam Haraggnak.
- Helyes - bólintott Camaban közönyösen.
- És elvettem az aráját is.
- Miért ne tetted volna? - vonta meg a vállát Camaban. - Valakinek meg kellett tennie.
Legalább szemrevaló? - Meg sem várta a választ, máris tovább bicegett az Ég Temploma
felé, ahol átvágott a külső töltésen, leereszkedett az árokba, majd felkapaszkodott a
magas belső sáncra. Ott megállt, hogy végigmérje a négy holdkövet. - Nem henyéltek -
jegyezte meg gunyorosan. - Gilan műve?
Lengar, aki semmit sem tudott az új templomról, megvonta a vállát.
- Gilan halott.
- Helyes - vágta rá Camaban - mert ezt itt neki köszönhetjük. Vagy neki, vagy valamelyik
cathallói söpredéknek. Nincs hozzá merszük, hogy templomot építsenek Slaolnak, de
közben ne hunyászkodjanak meg Lahanna előtt is.
- Lahanna?
- Azok ott holdkövek - mutatott Camaban botjával a körön belül magasodó
s z i k l a t ö m b ö k r e .
- El akarod távolítani őket? - kérdezte Lengar.
- Amit Slaol akar - felelte Camaban - az egyes egyedül rám tartozik, te pedig nem teszel
semmit, amíg én nem mondom. Kilépett a templomkör közepére, ahol a holdfény parányi,
élesen metszett árnyat vetett a gyermek sírhalma mögött. Camaban mélyen bele vájt a
földbe botja végével, és megpróbálta kifordítani a tetemet, de bármennyire is
megbolygatta a talajt, a holttest nem mozdult.
Lengar visszahőkölt a felforgatott talajból előtörő hullabűztől.
- Mit akarsz ezzel? - kérdezte felháborodottan.
- Megszabadítom ezt a helyet tőle - felelte Camaban.
- De ezt nem teheted meg! - tiltakozott Lengar, Camaban azonban ügyet sem vetett rá.
Letérdelt, hogy addig túrja és markolássza a földet, amíg szinte teljesen szabaddá nem
tette a testet, azután felállt és újra a botját használta, ezúttal arra, hogy a rothadó tetemet
feltartsa a hold fényébe.
- Most majd újra el kell temetned - jegyezte meg Lengar. Camaban dühödten fordult felé.
- Ez az én templomom, Lengar, nem a tiéd. Az enyém! - Az utolsó szót már szinte
sziszegte, megrémítve Lengart. - Gyermekkoromban is én tartottam tisztán! Szerettem ezt
a helyet, és ebben a körben imádtam Slaolt, amikor ti többiek még Lahanna csöcsein
csüngtetek. Ez a hely az enyém! - Beledöfte botját a halott gyermekbe, és összezúzta
vele a mellkas apró csontjait. Üzenetet küldött, hogy tudassa velem, a temploma még
befejezetlenül áll. - Kiköpött a tetemre, majd kiszabadította a botját. - Legyen a dögevőké
és a vadaké - mormolta, majd a nap kapujához indult. Ügyet sem vetett a kaput
szegélyező két kőtömbre, ehelyett a párba állított napkövekhez lépett. Fenyegető
tekintettel mérte végig a sziklákat. - Ezt itt megtartjuk - simított végig tenyerével egyik
kőtömb sima felszínén - de ezt leronthatjátok. - A kisebb kő felé mutatott. - Egyetlen kő is
elég a napnak. - Azzal kurtán búcsút intett fivérének, és éppoly kéretlenül, ahogyan
érkezett, észak felé vette az irányt.
- Most hová mégy? - kiáltott utána Lengar.
- Van még mit tanulnom - válaszolta Camaban - de ha már mindent megtanultam,
visszatérek hozzátok.
- De miért?
- Természetesen azért, hogy felépítsem a templomot - fordult vissza Camaban. - Naggyá
akarod tenni Ratharrynt, nem igaz? Csak nem gondolod, hogy véghezviheted ezt az
istenek segítsége nélkül? Azért tanulok, hogy templomot építhessek neked, amely a
mennyekbe repíti ezt a nyomorúságos kis törzset. - Tovább indult.
- Camaban! - üvöltötte Lengar.
- Mi az? - pördült meg Camaban ingerülten.
- Az én oldalamon állsz, ugye? - kérdezte Lengar nyugtalanul.
Camaban elmosolyodott.
- Fivéremként szeretlek, Lengar - felelte.
Azzal beleveszett az éjszakába.
Saban megtudta, hogy Haragg volt az, aki elvezette Lengart és embereit Sarmennynből
Ratharrynba, hiszen egyedül egy tapasztalt kereskedő ismerhette az utakat, ő tudhatta,
milyen veszélyek leselkednek az utazóra és hogyan lehet azokat kikerülni - márpedig
Haraggnál tapasztaltabb kereskedő aligha akadt errefelé. Tíz év alatt keresztül-kasul
bejárta a világot három ösztövér lovával, melyeket bronzzal, szekercékkel, és minden
egyéb olyan tárggyal rakott meg, amit elcserélhetett a Sarmennyn által olyannyira áhított
kovakővel, gagáttal, borostyánnal és gyógyfüvekkel. Régebben, mondta el Haragg
Sabannak, a Sarmennynnél partra vetett gigászi tengeri szörnyek fogát és csontjait is
elhozta, hogy azokat értékes fémekre és drágakövekre cserélje.
Mindezt aközben tudatta Sabannal, hogy észak felé haladtak. Olykor Saban nyelvén
beszélt, de legtöbbször a Kintiek nyelvét használta, és jókorát csapott Sabanra egy
vesszővel, ha az nem értette meg vagy nem felelt ugyanazon a nyelven.
- Meg fogod tanulni a nyelvemet - jelentette ki, és Saban félt annyira a vesszőtől, hogy így
is tegyen.
Saban egyszerű feladatokat kapott. Éjjelenként tüzet rakott, ami megfőzte az ételüket és
távol tartotta az erdei vadakat, míg nappal a három bozontos lovat vezette, vizet hozott,
takarmányt szedett és a települések közelében megfújta Haragg ökörszarv tülkét, hogy
figyelmeztesse az ott lakókat az idegenek jelenlétére.
A süketnéma, akit Cagannak hívtak, szintúgy megtehette volna ezt, ám Saban hamar
felismerte, hogy a nálánál alig néhány évvel idősebb fanyűvő legalább olyan együgyűnek
született, mint amilyen termetesnek. A hajlandóság nem hiányzott Caganból, hiszen
szüntelenül az alkalmat leste, amikor hasznossá tehette magát, ám azután mindenféle
nehézségekbe ütközött. Ha tüzet gyújtott, megégette magát, ha a lovakat próbálta
vezetni, túlságosan nagy erőt fejtett ki, de Haragg, figyelt fel rá Saban, olyan kivételes
gyengédséggel kezelte Cagant, mintha a süketnéma, aki másfélszer olyan magasra nőtt,
mint Saban, legkedvesebb ölébe volna. Maga Cagan feltétlen elégedettséggel és
odaadással nyugtázta atyja kedvességét. Ha atyja elmosolyodott, beleborzongott a
boldogságba, vagy fel-le ugrált, visszamosolygott, és közben mély torokhangokat
hallatott. Haragg minden reggel kifésülte, varkocsba fonta és hátrakötötte fia haját, azután
kifésülte Cagan szakállát is. Cagan örömében alig fért a bőrébe, és ilyenkor, vette észre
Saban, Haraggnak néha egy-egy könnycsepp csillant a szemében.
A kereskedő Sabanra nem vesztegetett könnyeket. Amikor a bronzbéklyók mély árkokat
vájtak Saban bőrébe, majd a kelések vért és váladékot okádva felfakadtak, Haragg
gyógyfüvekkel kezelte sebeit, aztán levelekkel bélelte ki a bilincseket, hogy azok ne
dörzsöljék a bőrét, csakhogy a levelek folyton lehulltak a helyükről. Haragg néhány nap
után vonakodva, de átengedett Sabannak egy rühes farkasprémet, hogy a dereka köré
kösse, ugyanakkor ki nem állhatta, ha Saban a prémben hemzsegő tetveket űzte.
- Hagyd abba a vakarózást - mordult rá, majd nyomatékul odacsapott a vesszővel. - Ki
nem állom a vakarózást! Nem vagy te kutya.
Kelet, majd újra észak felé tartottak, rendszerint más kereskedők társaságában, de
sokszor egyedül, ügyet sem vetve az erdőben bujkáló számkivetettekre és vadászokra.
Haragg nem tartott tőle, hogy megtámadják.
- Ha egy kereskedőt megtámadnak - magyarázta Sabannak - megtámadják mindet, ezért
a törzsfők a védelmükbe vesznek. De még így is vannak veszélyes helyek, ahová csak
másokkal együtt megyünk. - Sok kereskedő, folytatta Haragg, tengeren utazik, csónakján
körbeevez a partok mentén és csak a tengerhez közel lakó törzsekkel cserél árut, ám
ezek éppen a nagyobb belső falvakat kerülik el, melyekből Haragg is megél. Amikor
elértek egy települést, Sabannak kellett lerakodni az árut a lovakról, majd vidraprémen
kiteríteni azokat a törzsfő kunyhója előtt. Cagan leemelte a nehezebb csomagokat, azután
csak ült és meredt maga elé, amíg a népek megbámulták gigászi termetéért. Az
asszonyok megkuncogták, és a férfiak, miután felismerték, hogy Cagan alig értelmesebb
egy kisgyermeknél, megpróbáltak belekötni, de Haragg ilyenkor csak rájuk ripakodott,
mire valamennyien elhátráltak bősz indulata és öles termete elől.
Akadtak olyan holmik, amit sohasem csomagoltak ki; főként kisebb aranyrögök és
elegáns bronz melltűk, amiket Haragg a legjobban fizető törzsfőknek tartogatott. A
kicsinyes alkudozás egész nap eltartott, olykor két teljes napig is, és amikor véget ért,
Saban egy jókora bőrzsákba rakta a Sarmennynnek szánt javakat, egy másikba a
megmaradt árut, majd Cagan mindkettőt felrakta a lovakra. Egy kisebb zsákban kizárólag
nagy méretű tengeri kagylókat őriztek, olyan különös füvekbe csomagolva, melyek
Haragg szerint magában a tengerből nőttek, de miután Saban még sosem látta a tengert,
ez a tény sem jelentett neki sokat. A kagylókat szinte mindig élelemre cserélték.
Haragg nem volt rosszindulatú ember. Saban, amennyire rettegett a kereskedő
kifejezéstelen arcától és fürge vesszőjétől, csak hosszú idő elteltével jött rá erre. Noha
Haragg egyedül a fiára tekintett mosolyogva, mást sem fogadott soha ellenségesen;
minden férfit, asszonyt és körülményt ugyanazzal a komor eltökéltséggel vett, s ha
keveset is beszélt, annál inkább odafigyelt másokra. Sabanhoz ugyan beszélt, de csak a
hosszú utazások ideje alatt, és ilyenkor is színtelen hangon, mintha a megosztott hírek
nem sokat jelentenének számára.
Már messze északon jártak, amikor a hideg szelek és a szitáló esők meghozták a tél első
üzenetét. Az emberek errefelé egy különös nyelvet beszéltek, melynek megértése még
Haraggnak is komoly nehézséget okozott. A bronzrudakat és a fekete kőszekercéket
mostanra elcserélte azokra a gyógyfüvekre, melyekkel állítása szerint Sarmennyn lakói az
általuk főzött italt ízesítették, de egy kis bronz lándzsahegyet jobb meggyőződése ellenére
még elcserélt egy gyapjú tunikára és egy pár rendesen megvarrt prémcsizmára, hogy
odaadja mindezt Sabannak.
A csizmák nem illettek a béklyók fölé, ezért Haragg leült és elővett egy kő szekercefejet
az egyik zsákból, majd addig feszegette a bilincseket, míg Saban ki nem tudta bujtatni
belőlük a bokáját.
- Ha elszöksz - közölte vele színtelen hangon - meg fognak ölni. Veszélyes errefelé. -
Belökte a szétfeszített béklyót a zsákjába, hogy a következő településen elcserélje húsz
zacskó értékes gyógyfűre. Ebben a faluban, ha meghallották a közelgő kereskedő tülkét,
az asszonyok valamennyien a kunyhójukba rejtőztek, hogy az idegenek ne láthassák meg
az arcukat. - Különös népek laknak itt - jegyezte meg Haragg.
Mostanra Haragg és Saban csak a Kintiek nyelvén beszélt egymással. Ratharryn éles, ám
egyre halványuló emlék lett. Még Derrewyn arca is elmosódott Saban fejében. Most is
érezte a kínzó bűntudatot, ha a lányra gondolt, de az önsajnálat már átadta helyét a
tüzesen izzó bosszúvágynak. Minden éjjel Lengar halálának és Jegar
megszégyenítésének képével vigasztalta magát, ám idővel ezt a vigaszt is
elhalványították az új csodák és a különös tapasztalatok.
Látott templomokat. Sok magasztos templomot, hol fából, hol kőből megépítve. A kövek
hatalmas köröket alkottak, a magyallal és borostyánnal ékesített fatemplomok egyenesen
az égnek szöktek. Látott papokat, akik kovakéseikkel megvágták magukat, hogy imádság
közben vérrel dörzsöljék be mellkasukat. Járt olyan helyen, ahol a törzs egy patakot
imádott, és Haragg elmesélte neki, miként fojtanak bele egy csecsemőt minden újholdkor.
Másutt az emberek egy ökröt imádtak, méghozzá minden évben egy másikat, hogy a
nyári napfordulatkor leöljék az állatot és megegyék a húsát, mielőtt új istent
választanának maguknak. Az egyik törzs főpapja láthatóan háborodott volt, vonaglott,
nyálzott és értelmetlenül zagyvált, míg másutt csakis a nyomorékok lehettek papok. Egy
faluban a viperákat imádták, a következő felett egy asszony uralkodott. Mind közül ez tűnt
a legkülönösebbnek Saban szemében, hiszen az asszony nemcsak befolyásos varázsló
volt, mint Sannas, de törzsfőként parancsolt az egész törzsnek.
- Mindig is asszony volt a törzsfőjük - tudta meg Haraggtól amióta csak ismerem őket.
Talán az istennőjük rendelte így. - A törzsfő asszony ragaszkodott ahhoz, hogy Haragg az
ágyában töltse az éjszakát. - Nem vesz tőlem semmit, ha visszautasítom - magyarázta az
óriás. Ezen a településen történt, hogy Haragg ráparancsolt Sabanra, vágjon le egy
tiszafa ágat és készítsen íjat. Haragg nyílvesszőket is vásárolt neki, és láthatóan bízott
benne, hogy Saban nem fordítja a fegyvert gazdája ellen. - Csak ne engedd, hogy Cagan
is hozzáférjen a veszőkhöz - figyelmeztette Haragg. - Még megsértené magát velük.
Saban hiányzó kisujjának helyén kérges forradás keletkezett, de Saban ettől még éppúgy
tudta használni az íjat, mint korábban. A hiányzó ujj jelezte szolgaságát, de nem
hátráltatta semmiben. Haja maradéktalanul visszanőtt, és olyan napok is akadtak, amikor
azon kapta magát, hogy nevet és mosolyog; egy reggel pedig arra a felismerésre ébredt,
hogy élvezi az életet a komor Haragg társaságában. A gondolattól újra eltöltötte a
bűntudat, de Saban fiatal volt még, és az újdonság varázsa elfeledtette vele korábbi
n y o m o r ú s á g á t .
Az asszony által uralt településen bevárták, amíg más kereskedők is csatlakoznak
hozzájuk. Az út következő szakasza, tudta meg Haraggtól, olyannyira veszedelmes, hogy
egyetlen jóérzésű ember se vágna neki magában. A törzsfő kevéske bronzért cserébe
húsz harcost rendelt melléjük kíséretként, amikor egy hideg reggelen észak felé vették az
irányt, felkapaszkodva a kiterjedt kietlen lápvidékre, amely feketén terpeszkedett a felhős
égbolt alatt. Egyetlen fa sem nőtt itt, és Saban nem tudta megérteni, miért akarna bárki is
ilyen barátságtalan helyen élni, amíg Haragg el nem mondta, hogy az ingoványon mély
sziklás hasadékok húzódnak, a hasadékokból pedig nyirkos barlangok nyílnak, és a
számkivetettek ezekben húzzák meg magukat.
- Mindenre képesek - tette hozzá Haragg.
A nap későbbi részében csakugyan megtámadták őket. A hangafűben rejtőző támadók
nyílvesszőket küldtek feléjük, de csak kevesen voltak, és elég elővigyázatlanok ahhoz,
hogy túl korán mutatkozzanak. A kölcsönbe vett lándzsások kiáltásokkal és fegyverük
mutogatásával igyekeztek elijeszteni a számkivetetteket, ám az ellenség megmakacsolta
magát és továbbra is elzárta előlük az utat.
- Támadnotok kell - kiáltott oda Haragg a harcosoknak, ám azok nem szívesen ontották
volna a vérüket néhány kereskedő miatt. Cagan vadállatként bömbölt és rá akart rontani a
rongyos csőcselékre, de Haragg visszafogta, és inkább Sabant küldte előre. Saban útjára
küldött egy nyílvesszőt, majd miután látta, hogy az a cél előtt csapódik a földbe, előrébb
szaladt, és újabb vesszőt tett az idegre. A nyíl ezúttal oldalirányban tévesztett, és Saban
gyanította, hogy nem is annyira a szél miatt, mint inkább a vessző szárának vetemedése
miatt. Elengedett egy harmadik nyílvesszőt is, és elégedetten látta, hogy az egyik
számkivetett gyomrába fúródik. Az ellenséges nyilak most Sabant vették célba, de a
hevenyészett íjak erőtlennek bizonyultak, és Saban még néhány lépést megtett, mielőtt
megfeszítette a húrt és leterített egy újabb támadót. Üvöltve hívta ki őket, kigúnyolta
gyávaságukat és gyatra céllövő képességüket, majd beleeresztett egy harmadik
nyílvesszőt egy szurtos gyapjú tunikát viselő, elvadult hajú férfiba. Táncra perdült, amint
ellenségei megfutamodtak.
- Anyátok sárban fetrengő disznó volt! - kiáltott utánuk Saban. - Nővéreitek kecskékkel
hálnak! - Az ellenségből senki sem értette a válogatott sértéseket, pedig elég közel voltak
ahhoz, hogy meghallják.
Haragg ezúttal megajándékozta Sabant egy mosolyával. Még a vállát is megcsapkodta,
azután felnevetett.
- Harcosnak kellene lenned, nem rabszolgának - mondta, és
Cagan atyja példáját követve rávigyorgott Sabanra.
- Mindig is harcos akartam lenni - vallotta be Saban.
- Ahogy minden kölyök. Mi haszna egy kölyöknek, ha más akarna lenni? - kérdezte
Haragg. - Minden igazi férfi harcos, kivéve a papokat. - Az utolsó három szót mély
keserűséggel ejtette, de nem magyarázta meg, miért.
Másnap a kereskedők elcserélték áruikat a láptól északra fekvő települések lakóival. Más
falvak törzsei is eljöttek, és több százan őgyelegtek a legelőn, ahol virradattól szürkületig
folyt az alkudozás. Haragg javainak nagy részét azon a napon cserél* te el, és cserébe
még több gyógyfüvet kapott, meg egy ígéretet, miszerint a tél elmúltával egy halom
hófehér prémet engednek át neki.
- Addig is - közölte Sabannal - itt maradunk.
A hely vigasztalanul komornak tűnt Saban szemében; nem volt más, mint az égbe szökő
hegyek között meghúzódó szűkös völgy. Az alacsonyabban fekvő lankákat fenyvesek
borították be, és a sötét fák közül kis patak bukdácsolt keresztül a szürke köveken. A
völgy alsó felén kőtemplom épült, feljebb kunyhók sora. Haragg és Saban egy düledező
kunyhót foglalt el, és Saban kijavította a gerendákat, majd tőzeget vágott és lefedte vele a
t e t ő t .
- Mert tetszik itt - felelte Haragg, amikor Saban megkérdezte, miért nem térnek vissza
Sarmennynbe. - És hosszú tél áll előttünk - figyelmeztette - hosszú és hideg tél, ám amint
vége, visszaviszlek a fivéredhez.
- Lengarhoz? - kérdezte keserűen Saban. - Akkor már inkább ölj meg te.
- Nem Lengarhoz - rázta a fejét Haragg. - Camabanhoz. Nem Lengar akarta, hogy a
rabszolgám légy, hanem Camaban.
- Camaban? - kiáltott fel Saban elképedésében.
- Camaban - erősítette meg Haragg nyugodt hangon. Lengar végezni akart veled, miután
visszatért Ratharrynba, de Camaban erősködött, hogy élned kell. Igaz, hogy egyszer a
védelmedbe vetted, amikor atyja végezni akart vele?
- Én? - kérdezte Saban, majd hirtelen visszaemlékezett a félresikerült áldozatra, és hogy
szörnyülködésében önkéntelenül is felkiáltott. - Igaz - bólintott végül.
Camaban cserébe meggyőzte róla Lengart, hogy rossz szerencsét hoz rá, ha megöl
téged. Ο javasolta, hogy tegyen téged rabszolgává, márpedig a Lengar-félék szemében a
rabszolgaság rosszabb a halálnál. Csakhogy az én rabszolgámnak kellett lenned, nem
akárki rabszolgájának, ezért Camaban azt mondta, álmában ezt parancsolták neki az
istenek. A fivéred és én terveztünk el mindent. Egész éjszakákon át tanakodtunk, hogyan
vigyük véghez. - Haragg Saban kezére sandított, ahol a hiányzó kisujj helyén árválkodó
sebhely vékony ránccá aszott össze. És rendesen kellett csinálnunk - magyarázta -
különben Lengar sosem egyezett volna bele, és mostanra halott lennél. Kinyitotta kis
bőrzacskóját, és elővette a kis kést, melyet Hengall ajándékozott Sabannak, s amely
lemetszette Saban kisujját. Saban felé tartotta. - Vedd el - mondta, majd átadta neki a
borostyán amulettet is.
Saban a nyakába akasztotta anyja borostyánját, és övébe tette a kis pengét.
- Akkor hát szabad vagyok? - kérdezte hitetlenkedve.
- Szabad vagy - válaszolta Haragg ünnepélyesen - és elmehetsz, ha akarsz, bár a fivéred
azt szeretné, ha vigyáznék rád, amíg nem csatlakozunk hozzá. Sarmennynben. Másként
nem tarthatott életben, csakhogy szolgaságba taszított, de megbízott azzal, hogy
vigyázzak rá, mert szüksége van rád.
- Camabannak szüksége van rám? - kérdezte Saban, beleszédülve mindabba, amit
Haragg a maga közönyös modorában elmondott neki. Saban még most is szánalmas
nyomorékként gondolt testvérére, pedig a semmibe vett Camaban volt az, akinek életét
köszönhette, és aki felfogadta a félelmetes Haraggot a maga céljaira. - Miért van rám
szüksége Camabannak? - kérdezte.
- Mert a fivéred valami csodálatos dolgot visz végbe - felelte Haragg, s hangja ezúttal
eltelt túláradó érzelmekkel - olyasmit, amire csak nagy ember képes. A fivéred új világot
teremt. Haragg felemelte a kunyhó ajtaját takaró nehéz bőrfüggönyt, és kikémlelt a sűrű
hóesésbe, mely lassan elborította a világot. Hosszú évek óta - meredt Haragg a hóesésre
- küzdők már ezzel a világgal és az isteneivel. Mindig próbáltam magyarázatot találni. -
Visszaengedte a függönyt, és már-már kihívó pillantást vetett Sabanra. - De nem leltem
örömet ebben a küzdelemben. Azután találkoztam a fivéreddel. Ő még nem tudhatja,
gondoltam, ahhoz túl fiatal. És ő mégis tudta. Tudott mindent. Rátalált a mintára.
- A mintára? - kérdezte Saban értetlenül.
- Rátalált a mintára - ismételte Haragg konokul - és minden új lesz, minden jó lesz,
minden meg fog változni.
8. FEJEZET
Egy téli éjjelen, amikor a föld csontkeményre fagyott és a dértől csipkés fák tompán
fénylettek a sápadt, ködbe burkolózott hold alatt, egy férfi bicegett elő a Cathallótól
északra vonuló fenyvesekből és vágott keresztül a felszántatlan földeken. Ez volt a
leghosszabb éjszaka, a nap halálának sötétje, és senki sem figyelt fel a férfi jöttére. A falu
kunyhóiból vékony füstcsíkok szivárogtak, amint az éjszakai tüzek hamvaikba omlottak,
de még Cathallo kutyái mélyen aludtak, és a telelő ökröket, juhokat, kecskéket, disznókat
biztonságba helyezték a kunyhókban, ahol senki idegen nem bánthatta őket.
A farkasok látták a férfit, és a sűrűsödő szürkületben tucatnyi szürke bestia eredt a
nyomába, a nyelvük is kilógott, ahogy ott ólálkodtak mögötte, ám a férfi megfordult és
rájuk üvöltött, mire a farkasok előbb felnyüszítettek, majd bemenekültek a fekete
fagycsipkés fák közé. A férfi tovább indult. Most, a pirkadat előtti csillagfényes percekben,
elérkezett a nagy szentély északi kapujához.
A magas földsánc mögött tornyosuló kövek zúzmarától csillogtak. A férfi egy pillanatra
megtorpant a bejáratnál, és úgy tűnt szemében, mintha a görgetegkövek roppant gyűrűjét
fénylő bőrű táncosok alkotnák, akik lassan teszik át testsúlyukat egyik lábukról a másikra.
Táncoló kősziklák. Elmosolyodott, majd a fehér fűszőnyegen Sannas kunyhója felé vette
az irányt.
Finoman félretolta útjából az ajtónyílást lezáró bőrfüggönyt, és engedte, hogy a hirtelen,
fagyos légáram felszítsa a haldokló tüzet. Belépett a kunyhóba, hagyta visszahullani a
függönyt, majd mozdulatlanná merevedett.
Alig látott valamit. A tűz csak pislákolt, és a tető kis füstnyílásán nem szüremlett be a hold
fénye, ezért lekuporodott, és addig hallgatózott, amíg külön nem tudta választani az alvók
szuszogását. Hárman vannak.
Térden csúszott keresztül a kunyhón, végtelenül lassan, hogy ne keltsen neszt, és amikor
megtalálta az első alvót, egy fiatal rabszolgát, egyik kezével betapasztotta a száját, míg
szabad kezével elhúzta a pengét. A lány lélegzete véres buborékokként tört fel elmetszett
légcsövéből, majd a test sokáig vonaglott, mielőtt örökre mozdulatlanná dermedt. A
második lány ugyanígy halt meg, azután a férfi feladta az óvatosságot, és a tűzhöz lépett,
hogy felszítsa a parazsat, majd száraz gyújtóssal és vékonyka ágakkal felélessze annyira
a lángokat, hogy azok megvilágítsák a gerendákra függesztett koponyákat,
denevérszárnyakat, gyógyfüveket, csontokat. A friss vér megcsillant a prémeken és a
gyilkos kezén.
A kunyhó túlsó felében fészkelődni kezdett az utolsó alvó is.
- Már reggel van? - kérdezte reszketeg hangon.
- Nem egészen, drágaságom - felelte a férfi. Most egy nagyobb darab fát vetett a tűzre. -
De már pirkad - tette hozzá megnyugtatóan - bár hideg napunk lesz, rettentő hideg.
- Camaban? - Sannas felült az ágyaként szolgáló prémek között. Koponyaszerű, elvadult
ősz hajzatával keretezett arca meglepetést és örömöt tükrözött. - Tudtam, hogy vissza
fogsz jönni. - Nem látta a frissen kiontott vért, és a füst jótékonyan elkendőzte a bűzt is. -
Hol voltál? - kérdezte panaszosan nyöszörgő hangon.
- A hegyeket jártam és az ősi templomokban imádkoztam válaszolt Camaban halkan, és
újabb rönköt vetett a feléledt tűzre. - És addig beszélgettem a papokkal, vénasszonyokkal
és varázslókkal, amíg ki nem szipolyoztam a világ minden tudását.
- Kiszipolyoztad! - nevetett fel Sannas. - Alighogy megnyalogattad a világ emlőit, te
ostoba, nemhogy kiszipolyoztad. Valójában Sannas is tudta, hogy Camaban a
legígéretesebb tanítványa, aki már-már a riválisa lehetne, de ezt sosem mondhatta el
neki. Felkönyökölt, és felfedte egyik üres bőrtömlővé aszott mellét, amint a lépes mézért
nyúlt. A szájába vett egy darabkát és zajosan szopogatni kezdte. - A fivéred háborúzni
akar velünk - jegyezte meg keserűen.
- Lengar imád háborúzni - vonta meg a vállát Camaban.
- És imád gyermeket nemzeni - tette hozzá Sannas. - Derrewyn állapotos.
- Ezt én is tudom.
- Bár megmérgezné a teje azt a fattyút - átkozódott Sannas s vele az apját is. - Vállára
vetette az egyik prémet. lyul ejti az embereinket, Camaban, és feláldozza őket az
i s t e n e i n e k .
Camaban leült a földre.
Lengar azt hiszi, az istenek kutyák, akiket rászoríthat az engedelmességre, de hamarosan
meg fogja tanulni, kinél is van az ostor. Bár amíg Slaol munkáját végzi, akár sikert is
a r a t h a t .
- Slaol! - sziszegte Sannas.
- A nagy isten - szólt Camaban áhítatosan - a mindenek felett álló isten. Az egyetlen isten,
akinek hatalmában áll megváltoztatni szomorú világunkat.
Sannas meredten nézte, miközben a méz lassan végigcsorgott az állán.
- Az egyetlen isten? - kérdezte hitetlenkedve.
- Mondtam neked, hogy tanulni akarok - mosolyodott el Camaban - ezért hát tanultam, és
felfedeztem, hogy Slaol minden istenek felett áll. A mi hibánk, hogy más isteneket is
imádunk, amikor azok olyan buzgón imádják Slaolt, hogy ügyet sem vetnek ránk. -
Sannas szörnyülködő arckifejezése láttán elnevette magát. - Slaol követője vagyok,
Sannas - jelentette ki mindig is az voltam, gyermekkorom óta. Még amikor
végighallgattam, ahogyan Lahannáról beszélsz, akkor is Slaolt imádtam.
A vénasszony beleborzongott az istentelenségbe.
- Akkor miért jöttél vissza, ostoba? - csattant fel. - Azt hiszed talán, hogy én is szeretem
S l a o l t ?
- Természetesen azért jöttem vissza, drágaságom, hogy lássalak - felelte Camaban
nyugodtan. Rávetett egy utolsó farönköt a tűzre, majd leült a vénasszony mellé és
átkarolta a vállát. Megfizettem a tanításomért, emlékszel? Most az utolsó leckét akarom.
A vénasszony meglátta a férfi kezét beszennyező vért, és karmait megpróbálta Camaban
arcába mélyeszteni.
- Nem kapsz tőlem semmit - sziszegte.
Camaban maga felé fordította a varázslónőt.
- Megtanítasz az utolsó leckére, Sannas - mondta halkan. Slaol aranyával fizettelek meg
é r t e .
- Nem!
- De igen - mondta Camaban gyengéden, majd előrehajolt és szájon csókolta Sannast.
A vénasszony küzdött, de Camaban teljes testsúlyával igyekezett lent tartani. Tovább
csókolta, ajkai ráforrtak az övére, és néhány pillanatig Sannas még próbálta félrekapni a
fejét, de ereje közelébe sem ért a férfiénak.
A férfi hideg szemébe meredt, miközben az félrehajtotta a prémet a mellkasáról, egyik
karjával átölelte a testét és szorítani kezdte. Az öregasszony megint megpróbált ellenállni
és erőtlen jaj sikoly hagyta el az ajkát, de Camaban keményen rápréselte az ajkait,
megfeszítette a karját, és bal kezével összecsípte az orrlyukát. És zölden fénylő tekintetét
egy pillanatra sem vette le Sannas fekete szeméről.
Hosszú ideig tartott. Meglepően hosszú ideig. Az öregasszony vonaglott és rugdosott a
prémek alatt, bár idővel a görcsös rángatózás abbamaradt, és Camaban még most is
csókolta. A tűz újra hamvaiba omlott, mire Sannas erőtlen vergődése véget ért, de a
szemei még most is tágra nyíltak, és Camaban addig meredt rájuk, míg végül óvatosan,
mintha cseltől tartana, lassan elhúzta arcát az övétől. Kivárt, ajkait alig résnyire
választotta csak el a szájától, de a vénasszony nem mozdult. És ő tovább várt, lélegezni
is alig mert, mígnem lassan elmosolyodott.
- Ezt a mézédes csókot - mondta a holttestnek, majd ujjával megérintette a homlokát. -
Enyém lett az utolsó lélegzeted, úrnőm. Elloptam tőled a lelked.
Egy pillanatig mozdulatlanul ült, és a diadalt ízlelgette. Az utolsó lélegzettel ellopta tőle a
hatalmát és fogságba ejtette a lelkét, azután hirtelen visszaemlékezett a hajnal
közelségére, és sietősen keresztülvágott a kunyhón. Félretette a kis tűzhelyet körülvevő
köveket, aztán egy rönk segítségével félretolta az izzó parazsat és hamut. Talált egy tört
agancsot, és azzal ásta fel a tűzrakóhely alatti forró talajt, ahol, jól tudta, Sannas
legértékesebb kincseit rejtette el.
Megtalálta a bőrzacskót. Gyengéden kiszabadította a föld öleléséből, majd félrevonta a
nehéz bőrfüggönyt a kunyhó ajtónyílásából, ahol a virradat első sápadt fényei már
szürkén rajzolták elé a tájat. Kioldotta a zacskót és tenyerébe öntötte tartalmát.
Sarmennyn tizenegy kis aranyrombuszát és egy nagy aranyat talált, az aranyat, amit
Hengall fizetett a kövekért cserébe, és a két rombuszt, melyet Camaban adott a tanításért
cserébe. Egy pillanatig némán meredt a kincsre, majd visszatette a zacskóba, a zacskót
az övére kötötte, és kilépett a hidegbe.
Északnak tartott, és egy gyermek látta is, ahogyan a ködös szürkeségben elhagyja a
szentélyt, de nem verte fel a többieket. A férfi átsántikált a dértől fehérlő földeken, be a
sötétlő fenyvesbe, és eltűnt, mielőtt még a nap bevilágíthatott volna Cathallo szentélyébe.
Ahol Sannas, á varázslónő holtan feküdt.
Haragg télire három rabszolgalányt bérelt. Abból a törzsből származtak, amelyik még
északabbra élt, és olyan nyelven beszéltek, amit maga Haragg sem értett, de a
kötelességüket azt tudták. A legfiatalabb hált Haraggal, a másik kettőn Saban és Cagan
o s z t o z o t t .
- Egy férfinak asszonnyal kell hálnia - mondta Haragg Sabannak. - Ez a természet rendje,
így kell lennie.
Haragg láthatóan kevés örömet merített asszonya társaságából, annál inkább élvezte
viszont a hosszú telet és a semmittevést. Reggelente elment a templomba imádkozni,
azután vizet vagy jeget hozott a patakról, amíg Cagan szénával vagy levelekkel megetette
a három lovat.
A település törzsfője megbecsült vendégként kezelte Haraggot, valamennyiüket ellátta
élelemmel, és Saban vadászattal is kiegészítette ajándékait. Szívesebben vadászott
magában, és kutatta fel a ritka prédát a jégbe fagyott tájon, bár egyszer csatlakozott a
falu harcosaihoz is, akik az egyik barlangban alvó medvére bukkantak. Tűzzel
ébresztették fel, majd kovával és bronzzal ölték meg a bestiát, azután Saban a rá eső
részt megosztotta a többiekkel. Sosem volt elég az élelem, főként nem az óriás Cagan
számára, de éheznie egyiküknek sem kellett. Az edényekben elrakott magvakat és
bogyókat ették, kiforgatták a zacskókból a szemeket és a gyógyfüveket, és olykor egy-egy
kis vadhús, nyúl vagy hal is került az asztalukra.
S nap nap után hólepel szikrázott a hegyoldalakon, a levegőt eltelítette a ropogós fagy, a
nap csak rövid időkre bújt elő és az éjszakák végtelennek tetszettek. Tőzeget égettek,
amit Saban korábban sosem látott, és néha, hogy még világosabb legyen a kunyhóban,
gyantás fenyőrönköket vetettek a tűzre, melyek égéskor gomolygó füstöt és áthatóan
szúrós szagot engedtek. A hosszú esték rendszerint csendesen teltek, bár Haragg olykor
mesélt '6Eekik.
- Valaha pap voltam - mondta az óriás egyik este, felriasztva Sabant. - Pap voltam
Sarmennynben, volt egy feleségem, egy fiam és egy lányom.
Saban nem szólt. A tőzeg vörösen izzott. A három ló helyben toporgott, és Cagan, aki
imádta a lovakat, megérezte dörömbölésüket, elfordult és nyugtatgatni kezdte őket. A
három rabszolgalány a férfiakat figyelte, s eközben megosztozott egy prémen. Bozontos
hajzatuk félig elrejtette a homlokukon viselt heget, ami mindenkivel tudatta, hogy
rabszolgák. Saban kezdte elsajátítani a nyelvüket, de azon az estén ő és Haragg a Kintiek
nyelvén beszélt.
- A lányomat Miyacnak hívták - folytatta Haragg, a kitartóan izzó zsarátnokra meredve.
Szinte mintha magában beszélt volna, a hangját is alig emelte fel, és nem nézett
Sabanra. - Miyac ízlelgette a nevet - szemrevaló teremtés volt. Igazi kis szépség. Azt
gondoltam, hogy egy törzsfőhöz vagy nagy harcoshoz fog feleségül menni, és boldog
voltam, amiért a férje vagyona megóv majd bennünket öregkorunkban, a feleségemet és
engem, és Cagannak sem kell majd nélkülözni, ha már nem leszünk.
Saban nem szólt. Fentről érdes, reszelős hang hallatszott, amint a hótömeg megindult
lefelé a tőzegből vetett tetőn.
- Csakhogy Sarmennynben - mesélt tovább Haragg - minden évben kiválasztjuk a nap
menyasszonyát. Tavasszal választjuk ki, és három holdon át - ingatta a kezét ide-oda,
hogy jelezze, a három holdnyi idő csak hozzávetőleges - ő maga az istennő. Azután, a
nyári napforduló napján, a nap dicsőségére feláldozzuk őt.
- Feláldozzátok? - kérdezte Saban döbbenten.
- Elküldjük Ereknek. - Erek nevét használták a Kintiek Slaolra. - És egy évben - toldotta
meg Haragg - Miyacra esett a választás.
Saban összerezzent.
- Őt választottad?
- A papok választották - javította ki Haragg - s én egy voltam közülük. A feleségem kikelt
magából, még meg is ütött, pedig én azt gondoltam, hogy ez megtiszteltetés a
családunknak. Ugyan ki lehetne hatalmasabb vőlegény Ereknél? így aztán a halál kezére
adtam a lányom, és rá egy holdra a feleségem is meghalt, én pedig magamba roskadtam,
átadtam magam a sötétségnek, és amikor előbukkantam abból a sötétségből, többé már
nem akartam pap lenni, és amikor sehol sem találtam a helyem, vándorolni kezdtem.
Kereskedtem. - A szomorúság kiült a férfi arcára, és Cagan nyöszörögni kezdett, mire
Haragg előrehajolt és megpaskolta fia kezét, hogy megnyugtassa.
Saban közelebb húzódott a tűzhöz, szorosabbra vonta vállán a prémet, és azon tűnődött,
felmelegszik-e valaha is a világ.
- Az ikertestvérem Sarmennyn főpapja volt - ment tovább Haragg - és amikor elmondtam
neki, hogy többé nem hiszek az áldozatban, engedte, hogy papból kereskedővé váljak.
Scathelnek hívják. Találkozni fogsz vele, ha még él.
Ahogyan Haragg fivére nevét ejtette, Saban úgy érezte, hogy nem igazán akar találkozni
S c a t h e l l e l .
- A fivéred még most is főpap? - kérdezte.
Haragg vállat vont.
- Elvesztette a józan eszét, amikor a kincseket ellopták, és a hegyekbe menekült, így
aztán nem tudom, hogy él-e vagy hal.
- Ki lopta el a kincseket? - kérdezte Saban.
- Sosem mondjuk ki a nevét - válaszolt Haragg - de a törzsfőnk fia volt, aki maga is törzsfő
akart lenni, csakhogy volt három idősebb fivére, valamennyi nagyobb ember, mint ő, ezért
ellopta a törzs kincseit, hogy rossz szerencsét vonjon Sarmennyn fejére. Hallott
Sannasról, és azt hitte, a kincsek segítségével olyan varázslatot űzhet, ami elpusztítja
atyját és fivéreit, és kezébe adja a törzs feletti uralmat. Onnét tudjuk ezt, hogy elmondta
asszonyának, ő pedig elmondta nekünk, mielőtt végeztünk vele. Scathel azzal hárította el
felőlünk a gonoszt, hogy megölte a törzsfőt és egész családját, s bár az arany végül nem
jutott el Sannashoz, Scathel így is megháborodott. - Szünetet tartott. - És talán nem is
hárult el fölülünk a veszedelem. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy a törzsem bármit, az
égvilágon bármit megtenne, csak hogy visszakapja a kincseket.
- Egy templomot kell építeniük. - Sabannak eszébe jutott, mit mondott neki Lengar
megszégyenülésének reggelén.
- Hallgatniuk kell Camabanra - vélte Haragg, és Sabant újra eltöltötte a csodálat, amiért
otromba, nyomorék fivérének ekkora hírnévre sikerült szert tennie.
Néhány nappal később, amikor az olvadás eltüntette a hegyek közt húzódó hágó
hókérgének egy részét, megérkeztek Haragg becses fehér prémjei, és a napok egyre
hosszabbak lettek, ahogy Slaol kezdte visszanyerni az erejét, Haragg nyugatnak vezette
Sabant és Cagant. Látszólag azért mentek, hogy beszerezzenek néhány fekete kőből
készült szekercét, amit oly nagyra tartottak a délebbi földeken, ám Saban gyanította, hogy
nem ez utazásuk egyedüli célja. Fél napjukba telt, amíg elértek egy meredek hegyhez,
mely váratlanul tengerparti sziklafalként hullt alá. Ez volt az első alkalom, hogy Saban
találkozott a tengerrel, és láttára bódult izgalom fogta el. Sohasem képzelte ilyen
sötétnek, szürkének, fagyosnak és indulatosnak. Szüntelenül vonaglott, akárha izmok
munkálkodtak volna a tajtékos felszín alatt, és ahol a víz a földdel találkozott, milliónyi
szél korbácsolta szilánkká robbant szét, majd visszahúzódott, erőt gyűjtött és újra
nekirobajlott a szikláknak. Rikácsoló fehér madarak töltötték be az eget. Örökké el tudta
volna nézni, ha Haragg nem ösztökéli észak felé a partvonal mentén. Tengeri szörnyek
csontjai pettyezték a sziklahajlatokban megbúvó kis homokos partszakaszokat, és amikor
elérkeztek a faluba, ahol a szekercéket kínálták, Saban egy olyan kunyhóban aludt,
amelynek gerendáit ezekből a roppant ívű csontokból emelték.
Másnap reggel Haragg elvitte Cagant és Sabant egy keskeny földdarabra, ami nyelvként
tolakodott az óceánba, és ott, a földsáv végén, egy szirt tetején, mely szinte rázkódni
látszott a tenger szüntelen viharától, egy templom állt. Meglehetősen egyszerű szentély
volt, csupán nyolc nagyobb kőből álló gyűrű, bár egy szikla messze kimagaslott társai
k ö z ü l .
- Itt is csak Erek - jegyezte meg Haragg. - Akármerre mégy, mindenütt Ereket imádják.
Mindig Ereket. - Saban gyanította, hogy a kiálló kőtömböt ott emelték, ahol a nap a nyári
napforduló idején felkel, hogy árnyéka belehasítson a körbe, miközben a nap életet ad a
földnek. A kövek lábánál kis elszáradt hangacsokrok hevertek, az elrebegett imádságokra
emlékeztettek, és még a viharos tengeri szél sem tudta elsöpörni a vérbűzt, mely a
nemrég végrehajtott áldozatra emlékeztetett. - Sarmennynben nekünk is van egy ilyen
szentélyünk - mondta Haragg - amit a Tenger Templomának nevezünk, bár semmi köze
Dilanhoz. - Mostanra Saban is megtanulta, hogy Dilan Sarmennyn tengeristene. - Nálunk
a Tenger Temploma nem a kelő nap irányába néz - folytatta Haragg - hanem arrafelé,
ahol a nap a nyári forduló idején lenyugszik, és ha rajtam múlna, már rég leromboltam
volna. Megfogtam volna a köveit és belevetettem volna a tengerbe. Eltöröltem volna a föld
színéről. Tőle szokatlan keserűséggel beszélt.
- A nap menyasszonya? - kérdezte Saban bátortalanul. Haragg bólintott.
- Ott hal meg, a Tenger Templomában. - Néhány pillanatra lehunyta a szemét. - Elmegy a
templomba, Erek kincsei közé, ahol levetkőztetik, hiszen egy arának mezítelenül kell
urához mennie, és a halál kezére adják. - Haragg térdre rogyott, és Saban könnyeket
látott csillogni a szemében, bár talán csak a szél miatt, mely rongyosra korbácsolta a
tengert és szétkergette az égen rikácsoló madarakat. Saban most értette meg, miért jött
el Haragg erre a helyre, ahonnét messzire ellátott a tenger felett, és ahol leánya szelleme
együtt repült az égbolton sikló fehér madarakkal. - Az aranyat Dilantól kaptuk- mesélte
Haragg. - A kincseket a víz mosta partra, egy elsüllyedt csónakban, közel a Tenger
Templomához, és őseink úgy döntöttek, hogy egyik isten így akarta megajándékozni a
másikat. Talán igazuk is volt.
- Talán?
- A csónakok sokszor elsüllyednek - vonta meg a vállát Haragg - és a tengeren túlról
érkező kereskedők csakugyan hoznak nekünk aranyat.
Sabant elképesztette az óriás hangjából kicsendülő kétkedés.
- Azt mondod… - kezdte.
Haragg indulatosan pördült meg.
- Nem mondok semmit. Az istenek valóban beszélnek hozzánk, és talán ők küldték azt az
aranyat is. Talán Dilan süllyesztette el a csónakot és vezérelte a partjainkhoz, de miért? -
Haragg fenyegető tekintettel kémlelte a szelet. - Sosem kérdezzük a miértet, csak
aranyba öltözetünk egy fiatal lányt és megöljük, évről évre! - Most már feldühödött, és
leköpködte a templom köveit, melyeken még most is látszott az áldozati állatok
felfreccsent vére. - És mindig a papok követelik ki az áldozatot - ment tovább Haragg. -
Minden leölt állatból őket illeti a máj, a vese, az agy, és az egyik lábszár. Amikor a nap
menyasszonya még istennő, aranyban fürdetik, de ki tartja meg az aranyat a halála után?
A papok! Áldozzatok, mondják a papok, különben nem lesz mit ennünk, és amikor nincs
mit ennünk, egyszerűen azt mondják, nem áldoztatok eleget, és még többet követelnek! -
Újra kiköpött.
- Azt mondod, hogy nem lenne szükség papokra? - kérdezte Saban.
Haragg a fejét rázta.
- Szükség van papokra. Szükségünk van olyanokra, akik közvetítenek az isteneknek, de
miért a leggyengébbek soraiból kell papot választanunk? - Fanyar pillantást vetett
Sabanra. Miként a te törzsedben, mi is olyanok közül választunk papokat, akik elbuknak a
próbatételen. Én is elbuktam! Nem tudtam úszni, meg is fulladtam volna, ha a fivérem ki
nem ment, és ezzel ő maga is elbukott a próbán, de ez nem számított, mert ő mindig is
pap szeretett volna lenni. - Megvonta a vállát. - A papjaink gyenge emberek, de adj nekik
csak egy kevéske hatalmat, és mint bárki más, ők is zsarnokok lesznek. És mert a papok
a legostobábbak, mindig csak azt szajkózzák, amit másoktól tanultak. A világ változik, de
a papok sosem változnak. És a dolgok most kezdenek csak igazán megváltozni.
- Megváltozni? - kérdezte Saban.
Haragg szánakozó pillantást vetett rá.
- Ellopták az aranyunkat! Megölték az apádat! Ezek isteni jelek, Saban. Csaknem könnyű
megmondani, hogy mit jeleznek.
- És te képes vagy erre?
Haragg a fejét rázta.
- Én nem, de a fivéred, Camaban igen.
Saban lelke egy pillanatra fellázadt a végzet ellen, mely elhozta ebbe a különös
templomba, a könyörtelen tengerhez. Camabant és Haraggot, gondolta, egy akolba tereli
az őrület, mikor ő másra se képes, mint kárhoztatni a sorsot, mely elragadta őt
Ratharrynból és Derrewyn karjai közül.
- Én csak harcos akarok lenni! - fakadt ki kétségbeesetten.
- Hogy mit akarsz, az nem számít - csóválta a fejét Haragg. Egyedül az számít, amit a
fivéred akar, és ő megmentette az életedet. Rég halott lennél, levágott volna Lengar
lándzsája, ha Camaban nem gondoskodik rólad. Ajándékba kaptad tőle az életet, Saban,
ezért az ő szolgálatában kell eltöltened. Kiválasztott lettél.
- Hogy új világot teremtsek, gondolta Saban, és kevés híján felnevetett. Csakhogy ő is
fogságba esett Camaban nagyszabású álmában, és ha tetszett neki, ha nem, elvárták
tőle, hogy beteljesítse.
Camaban a tavasz kezdetén tért vissza Sarmennynbe. Az erdőben, egy ősi
fatemplomban vészelte át a telet. A templomot benőtték a növények, a fák elkorhadtak,
de ő kiirtotta az aljnövényzetet, és figyelte, amint a nap visszahúzódott a cölöpök
gyűrűjétől, majd újra közelíteni kezdett nyári csúcspontjához, közben mindvégig Slaollal
beszélgetett - még vitázott is az istennel, mert Camaban időnként sokallta a rá rakott
terhet. Egyedül ő értette az isteneket és a világot, egyedül ő vezethette vissza az idők
kezdetére, ám olykor, ha próbára tette elképzeléseit, felnyögött kínjában, és előre-hátra
imbolygott. Egyszer egy rabszolgákra vadászó Kinti csapat meghallotta és meglátta őt, de
még ők is elmenekültek előle, amikor felismerték benne a szent embert. Alig látott az
éhségtől, mire elérte Sarmennynt; éhes volt, megkeseredett és barátságtalan; úgy
érkezett meg a törzs legnagyobb falujába az ünnepség napján, mint egy hófehér
hattyúcsapat közepén terelt ösztövér gebe. A falu kapuját turbolyából és körtevirágból font
fehér rónátokkal díszítették, mert aznap jött el az ideje, hogy a népek köszöntsék a nap új
m e n y a s s z o n y á t .
Sarmennyn törzsfője, Kereval melegen üdvözölte Camabant. Első látásra Kereval nem
tűnt egy ilyen harcos nemzetség törzsfőjének, nem lévén sem a legmagasabb, sem a
legerősebb, annál inkább kitűnt viszont bölcsességével, márpedig a kincsek elvesztése
után Sarmennyn népe éppen ezt tartotta az új vezér legfőbb értékének. A köpcös és
szikár férfi szemei sötéten csillantak az arcát elborító szürke tetoválások kusza mintái
között; fekete haját halcsontokkal fűzte össze; gyapjú köpenyét kékre festették. Emberei
csupán egy valamit vártak tőle, hogy szerezze vissza a kincseket, és Kereval ezt a
Lengarral kötött szövetség révén remélte elérni. Nyélbe ütötték hát az egyezséget,
amelynek értelmében Sarmennyn rettegett harcosainak egy kisebb csapata segíti Lengart
a Cathallo elleni harcban és Sarmennyn egyik templomát Ratharrynnak adják, cserébe
pedig visszakapják az aranyat.
- Akadnak, akik szerint nem tanácsos megbízni a fivéredben - mondta Kereval
Camabannak. A két férfi Kereval kunyhója előtt ült, ahol Camaban mohón falta a hallevest
és a hozzá adott kemény kenyeret.
- Persze, hogy ezt gondolják - vonta meg a vállát Camaban, akit vajmi keveset érdekeltek
az emberek gondolatai. A feje még most is szédelgett a Slaollal folytatott társalgástól.
- Azt mondják, hadat kellene viselnünk - fűzte tovább a szót Kereval, miközben lopva
vetett egy pillantást a kapu felé, ahonnét bármikor előléphetett a nap arája.
- Akkor hát viselj hadat - felelte Camaban közönyösen, teli szájjal. - Talán azt hiszed,
fikarcnyit is érdekel, hazakerülnek-e azok a nyomorúságos kincseid?
Kereval nem válaszolt. Tudta, hogy reménye sem lehet hadat viselni Ratharryn ellen,
mely túlontúl messze esik innét. Lándzsásai túlságosan is sok ellenséggel találkoznának
útközben, bármennyire is csodálják őket bátorságukért, s tartják őket éppoly
könyörtelennek és keménynek, mint a földet, ahonnét származnak. Sarmennyn sziklás
talajra épült, megkeseredett földje mélyen beékelődött a tenger és a hegyek közé, de
még fái is meggörnyedtek, akár az öregemberek - habár a törzsből csak kevesen érhették
meg az öregkort. Az élet nehézségei meggörbítették az embert, akár fákat a szél, és ez a
szél alig szűnt meg süvíteni a hegyszirtek körül, melyek tövében Sarmennyn népének
kövekből épített, majd uszadékfával, hínárral, szalmával és tufával befedett alacsony
kunyhói megbújtak. A tömör kunyhókból előszüremlő füst köddel, esővel és hódarával
keveredett. Olyan föld ez, mondták az emberek, amit senki más nem akart, azért
népesítették be a Kintiek, hogy nyomorúságos életüket halászattal, a hegyoldalak fekete
szikláinak faragásával és a szomszédok javainak elorozásával töltsék. A Kintiek
megtalálták a helyüket még ezen a kietlen vidéken is, de mióta a kincseiket ellopták,
semmi sem ment úgy, mint azelőtt. Minden korábbinál jobban pusztítottak a ragályok, és
a betegség már nem kímélte a törzs állatait sem. Tucatnyi csónak odaveszett a tengeren,
a halászok testét fehéren, duzzadtan, megrágcsáltan mosta partra a víz. Viharok
korbácsolták a kevéske termőföldet, éhínség fenyegetett. Már a farkasok is leereszkedtek
a hegyek közül, és úgy vonítottak, mintha ők is az elveszett kincseket gyászolnák.
- Ha a fivéred nem tartja be, amit ígért… - kezdte Kereval.
- Ha a fivérem megszegi a szavát - vágott Camaban a törzsfő szavába - akkor én állok jót
helyette. Én, Camaban, vissza fogom juttatni az aranyat. Megbízol bennem, vagy sem?
- Hát persze - felelt Kereval, és komolyan is gondolta, hiszen Camaban gyógyította meg
legkedvesebb asszonyát, amikor az kis híján odaveszett az emésztő kórnak, még
Camaban első sarmennyni látogatása idején. Kereval papjai és gyógyítói fabatkát sem
értek, egyedül Camaban adott olyan szert, amitől gyorsan és maradéktalanul felépült.
Camaban a kenyér maradékával kitörölte a halleves utóját a tálból, majd a felékesített
kapunál gyülekező tömeg felé fordult, amely hirtelen egy emberként roskadt térdre.
- Itt is van a legújabb ara? - kérdezte Camaban maró gúnnyal. - Újabb kapafogú, szutykos
vénlány az isten örömére?
- Nem. - Kereval felállt, hogy csatlakozzon népéhez. - A neve Aurenna, és a papok
esküsznek rá, hogy ilyen szemrevaló leány még nem járt a nap alatt. Gyönyörű teremtés.
- Ezt mondják minden évben - legyintett Camaban, és igaza is volt, hiszen a
napmenyasszonyokat mindig is gyönyörűnek tartották. A törzs a legjobbat adta az
istennek, bár az elmúlt években már előfordult, hogy a szülők, ha szép lányt neveltek,
inkább elrejtették őt az arát kereső papok elől. Az idei év napmenyasszonyának szülei
azonban nem rejtették el lányukat, és nem adták hozzá az első kérőhöz, aki elvette a
szüzességét, ezáltal téve méltatlanná őt a napisten ágyához. Gyermekkorától Ereknek
tartogatták gyermeküket, pedig Aurenna olyan gyönyörű volt, hogy a férfiak egész
csordákat kínáltak érte, és egy, a tenger túlsó partján élő törzsfő, kinek emberei arannyal
és bronzzal kereskedtek Sarmennynben, Aurenna teljes súlyát kész lett volna megfizetni
aranyban, ha csak feltették volna az első hajóra.
Az apa valamennyi kérőt visszautasította, bármekkora szüksége is lett volna a javakra,
hiszen neki magának nem volt se állata, se földje, se csónakja. Minden áldott nap követ
faragott. Ő, a felesége és a gyerekei mind a sötét, zöldes árnyalatú sziklát faragták, hogy
szekercefejeket készítsenek, melyeket azután a gyerekek homokkal megcsiszoltak,
azután a szülők a kereskedőkre bíztak, akik cserébe némi élelmet hagytak Aurenna
családjának. Egyedül Aurenna nem pattintott vagy csiszolt követ. A szülei nem engedték
dolgozni, mert a lány olyan gyönyörű volt, hogy egy helybéli pap jövendölése szerint
csakis ő lehetett a nap következő menyasszonya, ezért a család a széltől is óvta, míg el
nem jöttek a papok, hogy magukkal vigyék.
Amikor elérkezett a pillanat, atyja keservesen megsiratta, anyja pedig még egyszer
magához ölelte leányát.
- Ha majd istennő leszel - könyörgött hozzá - gondoskodj rólunk.
A nap új menyasszonya immár elérkezett Kereval falujába, és az összegyűlt népek
áhítatosan érintették homlokukat a földhöz, amint a papok átvezették a felvirágozott
kapun. Kereval mozdulatlanul feküdt a kapu előtt, és nem is moccant addig, amíg
Aurenna engedélyt nem adott neki a felállásra, de csakis az egyik pap unszolására,
Aurenna ugyanis még most sem értette teljesen, mit jelent istennővé válni. Kereval felállt,
és végtelen megkönnyebbülést érzett, amiért a lány mindenben megfelelt a
várakozásoknak. A neve a Kintiek nyelvén annyit tett, „az Arányló”, és a név illett is hozzá,
hiszen haja sápadt aranyként ragyogott. Ilyen hófehér, makulátlanul tiszta teremtést
Kereval még sosem látott, míg a hosszúkás arcból és őt fürkésző szemekből furcsamód
mérhetetlen tekintély áradt. Aurenna valóban megigézett mindenkit - Kereval
legszívesebben maga is a kunyhójába vitte volna, de persze ez szóba sem kerülhetett.
Ahhoz a kunyhóhoz kísérte a lányt, ahol a papok asszonyai megmosdatták, kifésülték
hosszú aranyhaját és fehér köntösbe öltöztették.
- Gyönyörű csakugyan - engedte meg vonakodva Camaban.
- Nagyon is az. - Kereval most először reménykedni kezdett abban, hogy a napisten
valahogyan megjutalmazza a törzset ezért a fenséges ajándékért.
- Gyönyörű - ismételte Camaban, aki hirtelen megértette, hogy Aurennának is helyet kell
szorítania a nagy tervben. Egy olyan világban, ahol a legtöbben görnyedtek és
sebhelyesek, f ogatlanok és szurtosak, ha éppen nem kancsalok, golyvásak vagy
bibircsókosak, Aurenna szinte éteri jelenségnek tűnt sápadt, békés, mégis
szemkápráztató szépségével, és Camaban megértette, hogy feláldozása egyedülállóvá
teszi ezt az évet. És ha az isten visszautasítja az áldozatot? - kérdezte Camaban.
Kereval az ágyékát érintette, ugyanúgy, ahogyan Camaban népe is igyekezett távol
tartani magától a gonoszt.
- Nem fogja - mordult fel Kereval indulatosan, pedig a lelke mélyén ő éppúgy tartott ettől.
A múltban a nap arái békés megadással fogadták feláldozásukat, de mióta a kincsek
elvesztek, valamennyi napmenyasszony nehezen viselte sorsát. A legrosszabb az utolsó
volt, aki úgy visított, akár egy kínos lassúsággal leölt malac. Tekergőzött és vonaglott,
fájdalmas sikolyai szörnyűbbek voltak a farkasüvöltésnél vagy az örökké fagyos tenger
sóhajánál, amint az nekirontott a Sarmennyn kietlen földjét szegélyező sötét szirteknek.
Kereval tudta, hogy Aurenna halála lesz tulajdon bölcsességének mértéke. Ha az isten
elfogadja a Lengarral kötött egyezséget, Aurenna rövid úton meghal, de ha helyteleníti,
akkor Aurennára kínhalál vár, és a Kereval felváltását követelő ellenségek új tápot
k a p n a k .
A falu déli határán, a folyó mellett, ahová a dagály elől tucatnyi csónakot felvonszoltak,
durva kőoszlopokból emelt kör magasodott: a napmenyasszony temploma. A törzs ebben
a körben táncolt és énekelt, miközben arra várt, hogy felbukkanjon a megmosdatott és új
ruhába öltöztetett napmenyasszony. Leckan, a sánta varázsló, aki Ratharrynba ment,
amikor Sarmennyn népe megpróbálta visszaszerezni az aranyát, és aki immár Kereval
falujának legfőbb papja lett, felnézett az égboltra, és a ritkuló felhők láttán arra gondolt, a
napisten talán máris letekint arájára. Milyen kedvező előjel lenne! Azután a tánc és az
ének hirtelen abbamaradt, amint a törzs tagjai a földre hulltak.
Aurenna tűnt fel, és két pap vezetésével temploma felé indult. Haját kifésülték, majd
bőrszalaggal átfont varkocsba fonták, és kankalinnal, kökénnyel ékesítették. A tiszta,
hófehér köntös egyenes vonalban hullt alá vállairól. Másokat aranyba öltöztettek,
aranyrombuszok függtek a nyakukban és ruhájukra felvarrták a nagyobb darabokat, az
arany azonban eltűnt, bár a lány így is szemkápráztató jelenség volt - magas, karcsú,
egyenes hátú. Camaban, aki a jelenlevők közül egyetlenként végignézte bevonulását, úgy
találta, mintha földöntúli kecsesseggel mozogna.
Aurenna nem tudta biztosan, mit kell tennie. Habozott belépni a körbe, amíg az egyik pap
a fülébe nem súgta, hogy ebben a pillanatban válik istennővé, ez pedig az ő temploma,
és mindent megtehet, amit csak akar, bár a hagyomány szerint a menyasszony elsétál a
kör közepéig, és ott utasítja a törzset, hogy álljon fel és folytassa a táncot. Aurenna úgy
tett, ahogy mondták, bár beszéd közben többször megbicsaklott a hangja. S a nap ekkor
váratlanul áttört a fellegeken, és a népek boldogan sóhajtottak fel a kedvező előjel láttán.
Kereval, a törzsfő egy bőrzsákot hordozott, amit most átadott Leckannak, és Leckan
felnyitotta a zsákot, hogy megcsodálja az új kincseket. Az ékszereket Kereval a nyugati
tengeren túli földeken készíttette el, busásan megfizette az árukat bronzban,
borostyánban és gagátban, s bár az elveszett kincseket nem pótolhatták, mégiscsak
bearanyozták Erek és menyasszonya frigyét. A főpap előhúzta a nagyméretű arany
rombuszt és a kisebb rombuszokból álló három láncot, hogy Aurenna nyakába akassza
őket, azután bronzpengéjű kést vett elő, melynek nyelét kis aranyszögekkel erősítették fel.
Felmutatta a kést, annak jelképeként, hogy Aurenna életének fonalát el kell metszeni,
amint annak eljön az ideje.
- Ajándékokat is hoztak az istennőnek - gabonaszemekkel, osztrigákkal, kagylókkal és
szárított halakkal teli zsákokat, szekercefejeket és bronzrögöket. Utóbbiakat a papok
félretették a maguk használatára, csak az élelmet engedték felhalmozni az istennő előtt,
akire a legtöbben egyetlen pillantást sem mertek vetni. A lány szégyenlősen fogadta az
ajándékokat, egyszer még el is nevette magát, amikor egy férfi a kopoltyújuknál felfűzött
szárított halakat hozott neki, és az egyik hal véletlenül lepottyant. Amikor a férfi
megpróbálta felvenni a halat, egy másik hullt le a bot túlsó végéről, amikor pedig ez után
kapott, leesett egy harmadik is. Az Aurennából sugárzó fénnyel csakis jegyesének
ragyogása vetélkedhetett, mely azóta is áradt a felhők résén át.
- Szokás élelmet adni az özvegyeknek - suttogta Leckan, a főpap.
- Az élelmet adjátok az özvegyeknek - szólalt fel Aurenna kristálytiszta hangon.
Leckan további utasításokkal is ellátta. Immár istennő lett, tehát senki sem láthatta inni
vagy enni, viszont valahányszor Sarmennynbe ment, egy kunyhó csakis az ő
rendelkezésére állt. Két asszony szüntelenül a kívánságait leste, négy fiatal lándzsás
o l t a l m a z t a .
- Szabadon mehetsz, ahová csak tetszik, mindenható istennő - mormolta Leckan
Aurennának - bár szokás beutazni a vidéket, hogy áldást hozz reá.
- És… - kezdte volna Aurenna, de torka abban a pillanatban elszorult. - Mikor… - kezdte
újra, de befejezni ezúttal sem tudta.
- A legvégén pedig - felelt Leckan nyugodt hangon - itt leszel, és mi elkísérünk a
vőlegényedhez. Nem fog fájni. - A napra mutatott, mely most is ott lángolt a felhők között.
- Vőlegényed egy szemvillanásnyi idővel sem akar tovább várakozni, mint szükséges.
Nem fog fájdalmat okozni neked.
- Hogy nem okoz fájdalmat? - harsant egy hang váratlanul a hátuk mögött. - Nem okoz
fájdalmat? Bizony hogy okoz fájdalmat! Melyik menyasszony ne érezne fájdalmat?
Fájdalom és vér! Vér és gyötrelem! - A férfi, aki ezeket kiáltozta, most a templomba
rontott, majd a földre hullt és kinyújtotta karjait Aurenna lábai felé. - Kell lennie
fájdalomnak! - ordította a fűbe. - Mérhetetlen kínnak! A véred felforr, a csontjaid
meghasadnak, a bőröd összeaszik. Micsoda gyötrelem! El sem tudsz képzelni ekkora
gyötrelmet, még ha az idők végezetéig kínok közt élnél is! - Talpra kászálódott. - Sikoltani
fogsz a fájdalomtól köpte Aurenna felé - különben nem is lennél menyasszony!
A férfi tucatnyi követőjével érkezett, valamennyi csupaszon, akárcsak vezetőjük és
minden pap, de közülük csak az lépett közelebb, aki most Aurennával üvöltött. Magas,
ösztövér teremtés volt, éhezéstől kiaszott arccal és lángoló szemekkel, hosszú sárga
fogakkal, bozontos fekete hajzattal és sebhelyes bőrrel. Hangja a varjú károgását idézte,
súlyos csontjai szinte átbökték bőrét, elfeketedett ujjai karmokként görbültek.
- Gyötrelemmel kell megfizetned! - ordított a halálra rémült leánnyal. Nehéz, kovakőben
végződő lándzsát hordozott, melyet vadul lóbált maga előtt, amint ott ugrándozott a kövek
között. - Kifolynak a szemeid, a húsod ráég a csontodra, a sikolyod ott visszhangzik majd
a szirtek között! - üvöltötte.
Camaban érdeklődéssel figyelte a jelenetet, amíg Kereval be nem rontott a templomba.
- Scathel? - kiáltotta felháborodottan. - Scathel!
Scathel, aki Sarmennyn főpapja volt, amikor a kincseket elrabolták, önmagát okolta az
arany elvesztéséért, ezért visszavonult a hegyek közé, ahol a sziklafalakkal perlekedett és
éles kovakövekkel sanyargatta testét. A papok közül többen követték példáját, és amint
Scathel őrülete elmúlt, a magasban új templomot építettek maguknak, ahol álló nap csak
imádkoztak, éheztek és gyötörték magukat, hogy méltóan bűnhődjenek a kincs
elvesztéséért. A törzsből sokan úgy tartották, Scathel örökre eltűnt, ő azonban most
rácáfolt a várakozásra.
Ügyet sem vetett Kerevalra, és lándzsájával lökte félre az útjából Leckant, amint tovább
haladt a rémült Aurenna felé. Ha Scathelre tett is bármiféle hatást a lány szépsége, nem
mutatta, ehelyett odatolta indulattól eltorzult arcát Aurennáéhoz.
- Istennő vagy? - követelte a választ.
Aurenna képtelen volt megszólalni, csak némán, görcsös mozdulattal rábólintott a
k é r d é s r e .
- Akkor tegyél meg nekem valamit - harsogta Scathel, hogy a település valamennyi lakója
tisztán hallhassa. - Hozd vissza nekünk a kincseinket! Vissza kell hoznod a kincseket! -
Nyálcseppek fröcsögtek a lány arcára, és Aurenna hátrébb lépett, hogy elkerülje őket. -
Templomot építettem! - bömbölte Scathel Aurenna válla felett, az egész, döbbent
mozdulatlanságba dermedt tömeghez szólva. - Templomot építettem a saját két
kezemmel, a véremet ontottam istenért, és ő megnyilatkozott nekem! Vissza kell
szereznünk a kincseket!
- A kincseket vissza fogjuk szerezni - szúrta közbe Kereval.
- Te! - pördült Scathel a törzsfő felé, és még előre is szegezte a lándzsáját, hogy azonnal
tucatnyi harcos siessen Kereval segítségére. - Mit tettél te, hogy visszaszerezd a
kincseinket? - kérdezte Scathel.
- Embereket adtunk Ratharrynnak - válaszolt Kereval előzékenyen - és küldünk nekik egy
t e m p l o m o t .
- Ratharryn! - vicsorogta Scathel. - Nyomorúságos viperafészek, golyvás disznók és
bűzhödt varangyok tanyája! Törzsfő vagy, nem hitvány kalmár! Nem üzletelsz az
aranyunkkal, hanem visszaszerzed! Veszed a lándzsáinkat, veszed a nyílvesszőinket, és
visszaszerzed a kincset! - Előrelépett és felemelte kezét, hogy magára vonja a törzs
figyelmét. - Hadat kell viselnünk! - kiáltotta. - Hadat! - Lándzsájával ütni kezdte az egyik
sziklatömböt. - Vennünk kell a lándzsáinkat, kardjainkat, íjainkat, és addig kell öldösnünk
és nyomorgatnunk Ratharryn fattyait, amíg az irgalmunkért nem könyörögnek! - A
lándzsanyél kettétört, és a bronzhegy ártalmatlanul hullt a földre. - Fel kell égetnünk
kunyhóikat, lerontanunk templomaikat, lemészárolnunk állataikat és Erek túzébe vetnünk
gyermekeiket! Visszafordult Kerevalhoz, és felé lendítette a meghasadt lándzsanyelet. -
Lengar a mi embereinkkel vívja a maga harcát, és nála van az aranyunk, ha pedig a
harcnak vége, az embereink ellen fordul és megöli mindet! És még te hívatod magad
törzsfőnek? Egy igazi törzsfő már rég hadba vezette volna ifjainkat!
Kereval elő vonta kardját, egy csodálatosan kiegyensúlyozott bronzkardot, részét annak a
sarcnak, melyet minden, a nyugati tenger túlsó feléről érkező kereskedőnek meg kellett
fizetnie Sarmennyn népének, ha tovább akarta vinni az áruját kelet felé. Kereval hirtelen
mozdulattal lecsapott a lándzsanyélre, és a támadás hevessége hátravetette Scathelt.
- Hadat viselnél? - förmedt rá Kereval. - Mit tudsz te a háborúról, Scathel? - Újra
lecsapott, félreütve útjából a lándzsanyelet. - Ha hadat akarsz viselni, Scathel, át kell
vezetned az embereket a fekete hegyeken, majd át Salar népének földjén. Megküzdenél
velük is? - A kard harmadszor is lesújtott, és jókora darabot kihasított a kőrisfa nyélből. -
És miután eltemettük a holtakat, pap, és átkeltünk a távoli hegyeken, elérnénk a nagy
folyó törzseit. Ők pedig nemigen szívelnek bennünket. Vagy megküzdenél velük is? -
Kardjával újra félreütötte a lándzsanyelet. - És amikor átküzdöttük magunkat a folyón és
feljutottunk a még távolabbi hegyek gerincére, Ratharryn szövetségesei várnának ránk a
lándzsáikkal. Lándzsák százaival!
- Akkor Vakkal hogyan ért el Ratharrynba? - követelte a választ Scathel. Vakkal volt az a
harcos, aki a lándzsásokat vezette, amikor azok segítettek megszerezni Lengarnak
Ratharryn vezetését.
- Rejtekutakon mentek, a fivéred vezetésével - felelte Kereval - de alig csak ötvenen! Azt
hiszed, hogy valamennyi lándzsásunk odajuthat alattomban? Ratharryn meghódításához,
Scathel, szükség lenne minden lándzsára, és akkor ki marad itthon megvédeni az
a s s z o n y n é p e t ?
- Isten majd oltalmazza őket! - kiáltotta Scathel.
Kereval újra lecsapott a karddal. Scathel ezúttal félredobta a nyelet és széttárta karjait,
mintha csak arra bíztatná Kerevalt, hogy döfje le, ám a törzsfő megrázta a fejét.
- A szavamat adtam - jelentette ki Kereval - és adok időt a ratharryni Lengarnak, hogy
megtartsa a magáét. - Felemelte kardját, amíg annak hegye bele nem temetkezett
Scathel elvadult szakállába. - Vigyázz, ha lazítást akarsz szítani, pap, mert egyelőre még
én vagyok a törzsfő.
- Én pedig a főpap - köpött feléje Scathel.
- A kincseket visszaszerezzük! - kiáltotta Kereval. Elfordult, és végignézett a törzsön. -
Menyasszonyt választottunk, aki szemrevalóbb, mint bármelyik lány, akit valaha is Erek
ágyába küldtünk - jelentette ki Kereval. - Ο majd közvetíti a fohászainkat.
- És mit teszel akkor - visszhangozta Scathel Camaban kérdését - ha az isten elutasítja a
menyasszonyt? - Hirtelen megpördült, és kikapta a bronzkést Leckan kezéből. Egy
pillanatig úgy tűnt, hogy rátámad Aurennára, ám ehelyett bal kezébe kapta tulajdon
szakállát, és lemetszette a szutykos, összetapadt szőrköteget, azután odavetette a kör
közepére. - A szakállam erejével átkozom meg Kerevalt, ha az isten visszautasítja aráját!
És ha ezt teszi, háború lesz, történjék bármi! Háború, halál, vérontás és mészárlás, amíg
csak vissza nem szerezzük a kincset. Botorkálva megindult régi kunyhója felé, és a törzs
kettévált előtte, míg mögötte, a templomban Aurenna összeborzadt a szörnyülködéstől.
Camaban szótlanul nézte, majd később, amikor már senki sem figyelte, összegyűjtötte
Scathel levágott szakállát, gyűrűt font belőle, és azon keresztül meredt a felhőbe
burkolózó Slaolra.
- Harcolni fog ellenem - mondta az istennek - pedig legalább annyira szeret, mint én.
Ezért kell összezilálnod a gondolatait, ahogyan én összeziláltam a haját. - Ezzel
belevetette a kört a folyóvízbe, mely Kereval falujától nem messze áramlott. Kétellte, hogy
ennyi elég lenne a változáshoz, de talán segíthetett, és Camaban tudta, hogy minden kis
segítségre szüksége lesz, ha be akarja végezni az istene által rárótt gigászi feladatot.
Ezért is tért vissza Sarmennynbe éppen a napmenyasszony uralkodása idején, amikor
Sarmennyn népe leginkább fogékony az új ötletekre, a mágiára és a változásra.
És Camaban az egész világot akarta megváltoztatni.
9. FEJEZET
Haragg, Saban és Cagan ugyanaznap érte el Kereval faluját, amikor Aurenna, csakhogy
akkorra már beesteledett, és a szép idő helyébe kiadós felhőszakadás lépett, mely
végigsöpört a földeken és bőrig eláztatta Sabant. Haragg lepakolta a lovakat, majd
elterelte a kimerült állatokat egy üresen álló viskóhoz, alighanem saját korábbi
lakhelyéhez, mielőtt elvitte volna Sabant és Cagant a jókora kunyhóhoz, mely egy
kiemelkedésen, a település cölöpkerítésén belül állt. A kunyhó, amelynek zsúpfedeléről
patakokban szakadt az esővíz, nagyobb volt, mint bármely épület, amit Saban korábban
látott; olyan hatalmas, hogy a fedélszék hosszgerendáját öt öles tartógerendának kellett
alátámasztania. A csarnok haltól, füsttől, prémektől és verítéktől bűzlött, és megtelt
emberekkel, akik a két hatalmas zsarátnok fényénél mulatoztak. A roppant kunyhó egyik
sarkában egy dobos püfölte a bőröket, míg társa gémcsontból készült flótán játszott.
Néma csend hullt a társaságra, amikor Haragg belépett, és Saban megérezte, hogy az
itteniek tartanak a megtermett kereskedőtől, Haragg azonban ügyet sem vetett rájuk,
ehelyett egy alacsony férfira mutatott, aki a csarnok túlsó végébe, a füstöt okádó tűz
közelébe húzódott. A férfi drótszerű hajzatát bronzkarika szorította le, míg arcát sűrűn
elborították a hamuszürke jelek.
- A törzsfő - súgta Haragg Saban fülébe. - A neve Kereval. Rendes ember.
Kereval mellett Camaban foglalt helyet, jóllehet Saban eleinte fel sem ismerte fivérét,
csak egy elvadult arcú, besüppedt szemű varázslót látott, kinek rémisztő arcát a hajába
font csontok keretezték. Azután a varázsló hosszú göcsörtös ujjával Sabanra mutatott, és
intett, hogy jöjjön, üljön le maga és a törzsfő közé. Saban csak ekkor ismerte fel fivérét.
- Nem kevés időbe telt, amíg ideértél - mordult fel Camaban üdvözlés gyanánt, majd
kelletlenül megismertette fivérét Kerevallal, aki melegen elmosolyodott, majd összeütötte
tenyerét, hogy csendet parancsoljon és bemutassa a jövevényt az ünneplő tömegnek is.
A férfiak meredt tekintettel méregették Sabant, amikor megtudták, hogy Lengar fivére,
azután Kereval megparancsolta az egyik rabszolgának, hogy hozzon Sabannak valami
é t e l t .
- Nem hinném, hogy enni akarna - jegyezte meg Camaban.
- Dehogyisnem - tiltakozott Saban, aki nagyon szívesen evett volna.
- Meg akarod enni ezt a moslékot? - mutatta meg Camaban a tányérját, benne a halból,
hínárból és inas birkahúsból készült híg levessel. Kipiszkált a tálból egy hosszú
hínárcsomót. - Csakugyan azt várjátok, hogy ezt megegyük? - kérdezte Kerevalt.
Kereval ügyet sem vetett Camaban piszkálódására, és egyenesen Sabannak címezte
s z a v a i t .
- A fivéred kigyógyította legkedvesebb asszonyomat egy olyan kórból, melyet senki más
nem tudott gyógyítani. - A törzsfő sugárzó mosolyt küldött Saban felé. - Olyan, mintha
meg sem betegedett volna! Valóságos csodatévő, ez a te fivéred.
- Csupán úgy kezeltem, ahogy kell - szúrta közbe Camaban - nem mint azok a
sültbolondok, akik gyógyítóknak és papoknak hívatják magukat. Egy bibircsókot se
tudnának eltűntetni!
Kereval kivette a hínárt Camaban kezéből és megette.
- Haraggal együtt utazol? - érdeklődött.
- Már hosszú ideje - felelte Saban.
- Haragg szeret utazni - bólintott Kereval. Arcában fénylő kis gombszemei jó természetről
és jó kedélyről árulkodtak. Haragg azt hiszi - folytatta Kereval, miközben közelebb hajolt
Sabanhoz - hogy ha elég sokat utazik, idővel találkozik egy varázslóval, aki nyelvet és
füleket ad a fiának.
- Cagant alaposan fejbe kellene kólintani - csipkelődött Camaban. - Attól meggyógyulna.
- Valóban? - élénkült fel Kereval.
- Az ott gyógyital? - kérdezte Camaban, és kiszolgálta magát a díszes edényből, melyet
Kereval maga mellé állított. Nem várt jóváhagyást, csak szájához vette az edényt és
mohón döntötte magába a tüzes italt.
- Maradni szándékozol? Esetleg nyáron is? - kérdezte Kereval mosolyogva Sabant.
- Nem is tudom, miért vagyok itt - vallotta be Saban, Camabanra sandítva. Még most is
alig mert hinni a szemének. Camaban, a szánalmas nyomorék látnivalóan komoly
tekintélynek örvendett.
- Azért vagy itt, kistestvér - közölte Camaban - hogy segíts nekem elhordani egy
t e m p l o m o t .
Kereval mosolya lehervadt.
- Sokan úgy tartják, nem kellene megadnunk neked azt a templomot.
- Nem is csoda, hogy úgy tartják - legyintett Camaban, aki még azzal se bajlódott, hogy
lehalkítsa a hangját. - Itt is él annyi sültbolond, mint más törzsekben, csakhogy fityfenét se
számít, mit gondolnak. - Megvető mozdulattal körbemutatott a társaságon. - Kikérték az
istenek ezeknek az ostobáknak a tanácsát, mielőtt esőt küldtek a földre? Még szép, hogy
nem, akkor nekünk miért kellene? Egyedül az számít, hogy engedelmeskedjenek nekünk.
Kereval gyorsan más irányba terelte a beszélgetést, és az időjárás szeszélyeiről kezdett
locsogni, ami alkalmat adott Sabannak arra, hogy körülnézzen a csarnokban. A legtöbben
már megittak annyit a Kintiek hírhedten tüzes italából, hogy hangossá és kötekedővé
váljanak. Többen vadászerényeikkel kérkedtek, míg mások üvöltve követeltek csendet,
hogy a flótást hallgassák, akinek cincogását könnyedén maga alá temette a hangzavar. A
rabszolgák ételt és italt hoztak, azután Saban meglátta, ki ül a másik tűz mögött és a
világa örökre megváltozott.
Egy pillanatra úgy tűnt, a szíve megszűnik dobogni, és a világ minden zaja elhalt - a zsúp
tetőt korbácsoló eső, az érdesen harsanó hangok, a tűzifa ropogása, a flóta légiesen
könnyed hangjai és a dobokra feszített bőrök lüktetése. Egy pillanatra minden és
mindenki megdermedt, nem maradt más, csak ő és az a fehér köntösbe öltözött lány a
csarnok távoli végében, a fából ácsolt emelvényen.
Először, amikor az örvénylő füstön át egy pillantást vetett rá, Saban azt gondolta, hogy
nem is lehet ember, hiszen ahhoz túlságosan tiszta. Köntösét hófehérre festették és
arany rombuszokkal ékesítették, haj koronája aranyzuhatagként hullt alá, és keretezte az
arcot, amelynél sápadtabbat és gyönyörűbbet Saban még életében nem látott. Múló
bűntudatot érzett ugyan Derrewyn miatt, ám ez egyetlen pillanat alatt szertefoszlott, amint
a lányra nézett. Csak nézte és nézte, mozdulatlanul, akárha nyílvessző járta volna át -
éppoly sebesen, mint az a nyíl, mely a szürkületet keresztülszelve kioltotta atyja életét.
Nem evett, visszautasította a Camaban által felkínált italt, csak dermedten nézte a füsttel
övezett éteri teremtményt, aki mintha súlytalanul lebegett volna a zajos tömeg felett. A
lány nem evett, nem ivott, nem beszélt, csupán istennőként trónolt nyája felett.
Camaban reszelős hangja hallatszott Saban fülében. A neve Aurenna, és valódi istennő.
Ő Erek arája, és most ünneplik, hogy megérkezett a faluba. Hát nem gyönyörű? Ha
beszélsz vele, le kell térdelned előtte. De ha csak egyetlen ujjal is érinted, testvér,
meghalsz. Ha csak ábrándozni mersz arról, hogy megérintsd, már meghalsz.
- Ő a nap menyasszonya? - kérdezte Saban.
- És kevesebb mint három hold múlva megégetik - toldotta meg Camaban. - így
házasodnak a napmenyasszonyok. Tűzbe ugranak a mátkájukért. Zsírsercegés és
csontropogás. Lángok és sikolyok. Meghal. Ez az értelme. Azért él, hogy meghaljon.
Úgyhogy ne bámulj rá, mint egy bávatag birka, mert úgysem kaphatod meg. Üzekedj
inkább valamelyik rabszolgalánnyal, mert ha Aurennát érinted, véged.
Saban azonban nem tudta levenni a tekintetét a nap arájáról. Boldogan halna meg,
gondolta, ha csak megérinthetné ezt az arányló leányt. Úgy vélte, tizennégy-tizenöt nyarat
élhetett csak, mint ő maga - menyasszonynak éppen tökéletes. Hirtelen a fájó veszteség
érzete kerítette hatalmába. Előbb Derrewyn, most pedig ez a lány. Vajon Miyac, Haragg
lánya is uralkodott egy ilyen ünnepségen? Ő is ilyen gyönyörű volt? És egy ifjú őt is ilyen
odaadással nézte, mielőtt a tenger partján odavetették volna a lángoknak?
Saban gondolatai hirtelen megszakadtak, amint a széles ajtónyílást lezáró nehéz
bőrfüggönyt olyan durván vonták félre, hogy az elszakadt a szemöldökfa rögzítőpeckeiről.
Hideg, nyirkos légáram rebegtette meg a lángokat, amint a szálas, durva külsejű és
elvadult hajú férfi berontott a csarnokba.
- Hol van? - üvöltötte, miközben farkasprém köpenyéről esővíz csepegett a földre.
Haragg, aki azt hitte, hogy a vad megjelenésű férfi őt keresi, felállt, de a jövevény csak
köpött egyet Haragg felé, és Kerevalhoz fordult.
- Hol van? - ordította. Három másik férfi is követte őt a kunyhóba; valamennyien papok,
legalábbis a szakállukba font csontokból ítélve.
- Ki hol van? - kérdezte Kereval.
- Lengar fivére!
- Lengar mindkét fivére itt van - intett Kereval Camaban és Saban felé - s mindkettő a
v e n d é g ü n k .
- Vendégek! - acsarkodott a vadember, majd szétvetette karjait és végighordozta zord
tekintetét az elnémult tömegen. - Mi keresnivalója a vendégeknek Sarmennynben -
mennydörögte - és mi keresnivalója ünnepnek, zenének, táncnak, vígalomnak, amíg a
kincsek vissza nem térnek hozzánk! És ezek itt pördült meg, hogy göcsörtös ujjával
Sabanra és Camabanra mutasson - ez a két hitvány fattyú visszahozhatja nekünk Erek
k i n c s é t .
- Scathel! - méltatlankodott Kereval. - Ők a vendégeink!
Scathel félresöpörte útjából a földön ülő vendégeket, fenyegető tekintettel meredt le
Sabanra és Camabanra, és még fenyegetőbb külsőt öltött, amikor meglátta a csontokat
Camaban hajában.
- Papnak tartod magad? - követelte tőle a választ.
Camaban ügyet sem vetett a kérdésre, ehelyett nagyot ásított. Scathel hirtelen előrehajolt
és megragadta Saban tunikáját, majd egy ilyen ösztövér és csontos férfiútól meglepő
erővel felrántotta a helyéről.
- A testvérmágiát fogjuk használni - közölte Kerevallal.
- De hát ő vendég! - tiltakozott újra Kereval.
- A testvérmágiát? - kérdezte Camaban őszintének tetsző érdeklődéssel. - Beszélj nekem
e r r ő l .
- Amit vele teszek - felelte Scathel, miközben göcsörtös mutatóujját Saban bordái közé
fúrta - azt a fivérével is teszem. Ha elveszem a látását, Lengar is elveszíti a szeme
világát. - Arcul ütötte Sabant. - És most - károgta - Lengar arca is kipirult.
- Az enyém nem - jegyezte meg Camaban.
- Te pap vagy - magyarázta meg Scathel, miért nem érzi Camaban Saban fájdalmát.
- Nem - rázta meg a fejét Camaban - én nem vagyok pap. Varázsló vagyok.
- És egy varázsló ne hallott volna a testvérmágiáról? - gúnyolódott Scathel. - Mégis miféle
varázsló vagy te? - Felnevetett, majd megfordította Sabant, hogy az egész csarnok jól
láthassa. - Ratharryni Lengar sosem fogja visszaadni a kincseinket! üvöltötte. - Akkor se,
ha neki adjuk Sarmennyn valamennyi templomát! Akkor se, ha földünk valamennyi
kőszikláját felszedjük és a lábai elé hordjuk! De ha elvesszük a látását, a kezeit, a lábait
és a férfiasságát, előbb-utóbb engedni fog.
A férfiak kezükkel a földet kezdték püfölni, egyetértésük jeleként, és Camaban most
láthatta csak igazán, hogy Kereval törzséből milyen sokan ellenzik a Lengarral kötött
megállapodást. A legtöbben úgy gondolták, hogy Ratharryn sosem fogja visszaadni az
aranyukat, de elfogadták az egyezséget, nem látván más megoldást - most azonban
maga Scathel tért vissza mennydörögve a hegyekből, hogy felkínálja a mágiát, a tortúrát
és a varázslatot.
- Ásunk egy vermet - magyarázta Scathel - beledobjuk ezt a varangyot, és addig
éheztetjük, amíg a fivére ki nem adja a kincseket! - A tömeg felmorajlott helyeslése
j e l e k é n t .
- Ha veremben éhezteted a fivérem - vette át a szót Camaban, amint a tömeg elhalkult -
én parázzsal töltöm meg a hólyagod, hogy amikor vizelned kell, kínok közt gyötrődj a
folyékony lángoktól. - Előrehajolt, kivett egy darabka halat Kereval táljából, és nyugodtan
falatozni kezdett.
- Te? A nyomorék varázsló? Te fenyegetsz engem? - Scathel Camaban még most is
formátlan, bár már korántsem nyomorék bal lába felé intett. - Gondolod, hogy az istenek
odafigyelnek egy ilyen szánalmas teremtményre?
Camaban gondosan kihúzott egy szálkát a fogai közül, majd lassan meghajlította
hüvelykje és mutatóujja között. - Ha akarom, az istenek a zsigereiden fognak táncolni -
felelte csendesen - miközben a holt lelkek a szemgödrödön keresztül szippantják ki az
agyad. Hollóknak vetem oda a májad, kutyák híznak majd a beleiden. - Elpattintotta a
szálkát. - Engedd el a fivérem.
Scathel közelebb hajolt Camabanhoz, s ahogy őket figyelte,
Saban azon tűnődött, mennyire hasonlítanak egymásra. A Kinti varázsló, Haragg bátyja
idősebb volt ugyan, ám Camabanhoz hasonlóan szikár, fenyegető és erőteljes jelenség.
- Még ma éjjel a verembe kerül, te kripli - sziszegte Scathel és én levizelem!
- Azonnal engedd el - parancsolta egy női hang, és a csarnokban összegyűltek egy
emberként fordultak Aurenna felé. A lány most felállt, és a magából kikelt papra mutatott.
- Ereszd őt el - utasította Scathelt - méghozzá azonnal!
Scathel egy szemvillanásnyi ideig nem mozdult, majd nagyot nyelt és kelletlenül
elengedte Sabant.
- El akarsz veszíteni mindent? - kérdezte Kerevaltól.
- Kereval csak beteljesíti Erek akaratát - válaszolt Camaban csendesen a törzsfő
nevében, majd előrehajolt és az elpattintott szálka két darabját a tűzre vetette. - Régóta
találkozni akartam veled, Sarmennyni Scathel - folytatta mosolyogva - mert sokat
hallottam felőled, és balgaságomban még azt gondoltam, tanulhatok tőled. Most látom
csak, hogy nekem kell tanítanom téged.
Scathel a tűzre meredt, ahol a két csontszilánk feküdt egy izzó rönkön, majd kinyújtotta a
kezét, és gondosan felvette őket, egyiket a másik után. Karjának szőrszálai
összezsugorodtak a lángokban, és az emberek hátrahőköltek az égett hús orrfacsaró
bűzétől, Scathel azonban össze se rezzent. Leköpte a csontokat, majd az egyikkel
Camaban felé mutatott.
- Soha nem kapod meg a templomunkat, kripli, soha! Camaban felé pöckölte a
csontdarabokat, szorosabbra vonta ösztövér testén a nyirkos farkasprémet, és néma
csendben kifelé indult a csarnokból.
- Üdvözöllek Sarmennynben - fordult Camaban Sabanhoz.
- Mit keresek én itt? - kérdezte Saban.
- Holnap megtudod. Holnap új értelmet adok az életednek. De ma este, testvér, próbálj
enni egy keveset, ha nem túl nagy kérés. - És többet nem is szólt.
Másnap Camaban az éjszakai esőt követő friss, örvénylő szélben elvezette Haraggot,
Sabant és Cagant a Tenger Templomához. A templom a településtől jókora távolságra,
nyugatra feküdt, egy sziklás földnyelven, melynek lábánál a tenger tajtékozva tört meg.
Cagan nem volt hajlandó közelébe se menni a helynek, ahol a nővére meghalt.
Nyöszörögve bújt meg a környező sziklák között, és Haraggnak kellett megnyugtatnia
óriás fiát, a hátát paskolva, akár egy kisgyermeknek, és halkan dudorászva, még ha
Cagan nem is hallott semmit. Haragg végül egy sziklahasadékban hagyta Cagant, és
követte a testvérpárt az elhagyatott templomba, mely a fehér tengeri madarak panaszos
kiáltozásától volt hangos.
Az egyszerű templom tizenkét embernyi magas kősziklából állt, míg a gyűrűtől tucatnyi
kisebb kőtömbbel szegélyezett rövid folyosó vezetett a sziklaszirt pereméig. A szirt nem
volt sem magas, sem meredek, és a szélén túl, nem messze a perem alatt széles
kiszögellés húzódott, ahová tűzifát halmoztak.
- Máris előkészítették a máglyát - jegyezte meg Haragg utálkozva.
- Kereval szerint idén nagyobb tüzet raknak - mondta Camaban. - Biztosak akarnak lenni
benne, hogy a lány gyorsan meghal. - A szél belekapott a hajába és megzörögtette a
tunikája szegélyéhez kötözött apró csontokat. Sabanhoz fordult. - Az arát már a körben
csupaszra vetkőztetik, azután megvárják, míg a nap megérinti a tengert, ekkor a lánynak
végig kell haladni a folyosón és bele kell vetnie magát a lángok közé. A múlt évi áldozatot
én is megnéztem - tette hozzá. - A lány persze halálra rémült, és megpróbált
keresztülugrani a tűzön. - Jót nevetett az emléken. - Micsoda egy halála volt!
- Vagyis nem önszántukból '6Dennek? - kérdezte Saban.
- Vannak, akik igen - felelt ezúttal Haragg. - Az én lányom megtette. - A tagbaszakadt férfi
könnyezni kezdett. - Úgy ment a vőlegényéhez, ahogyan egy menyasszonynak illik, és
mosolygott útja minden lépésén.
Saban összeborzadt. Lenézett a sziklaperemre, és próbálta elképzelni Haragg lányát,
amint a lángoló tűzbe lép. Hallotta sikolyát, látta, amint hosszú haja fényesebben lángol,
mint arája, a nap, és hirtelen összeszorult a torka, ahogyan Aurenna végzetére gondolt.
Képtelen volt száműzni a lány arcát gondolataiból.
Miyac elszenesedett csontjait ezután porrá őrölték és széthintették a földeken - folytatta
Haragg. - És miért? Miért? - kiáltotta bele a szenvtelen szélbe.
- A törzs javáért - felelt Camaban kurtán - és akkoriban még te is pap voltál, aki
készségesen elégetted mások leányait.
Haragg megrázkódott, mintha arcul csapták volna. Messze idősebb volt Camabannál,
mégis meghajtotta fejét, mint aki elfogadja a fiatalabb férfi értékítéletét.
- Tévedtem - mondta egyszerűen.
- Mások is tévednek - oldozta fel Camaban. - A világ tele bolondokkal, ezért is érett meg a
változásra. - Intett Haraggnak és Sabannak, hogy kuporodjanak le, míg ő maga állva
maradt, akár egy növendékeit okító mester. - Lengar beleegyezett, hogy visszajuttatja
Erek aranyát, ha Sarmennyn ad neki egy templomot. Azért ment bele az egyezségbe,
mert szerinte nincs olyan templom, amit Ratharrynba lehetne vinni, de mi majd
bebizonyítjuk neki, hogy tévedett.
- Vigyük ezt a templomot - intett Haragg a Tenger Templomának csupasz kősziklái felé.
- Nem - rázta a fejét Camaban. - Sarmennyn legjobb templomát kell megtalálnunk és
e l v i n n ü n k .
- Miért? - kérdezte Saban.
- Hogy miért? - csapott le rá Camaban. - Miért? Slaol elküldte Ratharrynnak az aranyát.
Ez annak a jele, ostoba, hogy akar tőlünk valamit. Mégis mit akarhat? Természetesen egy
templomot akar, mert a templomok révén az istenek érintkezhetnek a földdel. Slaol egy
templomot akar, azt akarja, hogy ez Ratharrynban legyen, és azért küldte el az aranyat
Sarmennynből, hogy tudassa, honnét kell származnia a templomnak. Olyan nehéz ezt
megérteni? - Szánakozó pillantást vetett Sabanra, majd elkezdett fel-alá járkálni a szűkös
területen. Azért akarja Sarmennyn templomát, mert itt Slaolt minden istenek felett
imádják. Az itteniek lopva pillantást vethettek az igazság egy részére, és ezt az igazságot
kell elvinnünk a szárazföld belsejébe. Ugyanakkor létezik egy hatalmasabb igazság is. -
Abbahagyta a járkálást, és bősz arckifejezéssel fordult hallgatósága felé. - Beleláttam a
dolgok szívébe - tudatta velük, majd kivárta, melyikük próbál ellentmondani, de Haragg
továbbra is áhítatos arccal figyelte, Saban pedig nem tudta, mit mondhatna.
- A papok azt hiszik, a világ állandó és változatlan - folytatta Camaban megvető hangon. -
Azt hiszik, semmi sem változik, ha pedig engedelmeskedünk a szabályaiknak és
végrehajtjuk az áldozatokat, akkor soha nem is fog semmi megváltozni. Csakhogy a világ
változik. Máris megváltozott. Megszakadt a minta.
- A minta? - kérdezte Saban. Az északi országban Haragg is említette a mintát, de meg
már nem magyarázta. Camaban talán hajlandó lesz erre.
Camaban előrehajolt és kihúzott egy nyílvesszőt a tegezből, melyet Saban a tiszafa íjjal
együtt mindenhová magával vitt, annak jeleként, hogy többé már nem rabszolga.
Camaban a nyílvessző kovakő hegyével széles kört karcolt a talajba, olyan mélyen
felszántva azt, hogy a barna föld előtűnt a kiszikkadt fűcsomók alól.
- A kör a nap egy esztendeje. Jól ismerjük ezt a kört. Meg is jelöljük. Itt Sarmennynben
minden nyári napfordulatkor feláldoznak egy lányt, hogy megjelöljék az egyik kör végét és
ugyannak a körnek az új kezdetét. Megértetted? - Sabanra nézett, miután Haragg már
tudott a megszakadt mintáról.
- Megértettem - bólintott Saban. Ratharrynban is napfordulókor jelölték meg a kör
kezdetét és végét, habár ott nem napnyugtakor egy lányt, hanem napkeltekor egy üszőt
á l d o z t a k .
- Akkor térjünk a lényegre. - Camaban rajzolt egy kisebb kört, mely a nagyobb körhöz
képest úgy helyezkedett el, akár egy gyöngyszem a bronzgyűrűn. - Ez itt Lahanna -
kopogtatta meg Camaban a kisebb kört. - Megszületik, felnő - magyarázta, miközben
ujjával nyomon követte a kör vonalát - majd meghal újra. És itt újjászületik - rajzolt új kört
az előző mellé, azzal megegyező mérettel - felnő, és meghal, és újjászületik megint. Egy
harmadik kört karcolt a földbe. Camaban rajza alapján a három gyöngyszem, ha nem is
teljesen, de majdnem kitöltötte a nagy napkör első negyedét. - Megszületik és meghal -
mondta újra meg újra, amíg tizenkét kis kört nem rajzolt, majd felegyenesedett. - Látod? -
mutatott a nyíl hegyével az utolsó és az első gyöngyszem közötti résre.
A kört most tizenkét gyöngyszem alkotta.
- Minden év tizenkét hónapból áll - magyarázta Camaban de a lényeg ez. - Újra rámutatott
a kis üres térre, mely elválasztotta egymástól az első és utolsó holdkört.
Láthatóan Haragg is szívügyének tekintette, hogy Saban jól megértsen mindent.
A hold éve rövidebb a nap événél.
Saban jól tudta ezt. A papok Ratharrynban, miként a világon bárhol, rég felfigyeltek rá,
hogy a hold tizenkét fogyásból és kikerekedésből álló éve rövidebb, mint a nap hatalmas
köre az égbolton, csak Saban még sosem gondolt bele mélyebben ebbe a különbségbe.
Ez is csak egyike az élet megfejthetetlen rejtélyeinek, mint hogy a szarvasok miért csupán
az év bizonyos részében viselnek agancsot, vagy hogy télen hová tűnnek a fecskék.
Látta, hogy Camaban egy emberi combcsontot húz elő zsákjából.
- Amikor még gyermek voltam - mesélte Camaban - ott üldögéltem a Régi Templomban,
és az eget figyeltem. És olykor elmentem a szellemházba, hogy csontokat lopjak, és
megjelöljem őket, ahogyan ezt is. - Saban felé nyújtotta a csontot. Nézd csak - mutatott
az apró vonásokra a csont egyik hosszú oldalán. - Ezek jelölik a napév napjait.
Sabannak közelebb kellett tartania a csontot, annyira parányiak voltak a vonások, de még
így is látta, hogy százával sorakoznak, megszámlálhatatlanul, és minden egyes vonás a
teljes év egy napját és éjszakáját jelképezte.
- Ezek a vonások pedig - mutatott Camaban egy másik jelsort, mely az elsővel
párhuzamosan vonult végig a csont hosszán - a hold kerekedésének és fogyásának
napjai. Tizenkét születést és halált jelölnek. - A második jelsor valamivel rövidebbnek tűnt
t á r s á n á l .
Saban újra közelebb tartotta a csontot, és körme segítségével megszámolta a nap
oszlopának többlet vonásait.
- Tizenegy nap? - kérdezte.
- Amennyire tudhatjuk. - A gúnyos él mostanra eltűnt Camaban hangjából, és felváltotta a
legteljesebb alázat. - Csakhogy a napokat nem könnyű számolni. Sok csontot
elhasználtam az évek során, és néha túlságosan sok volt a felhő, ezért csak találgattam a
hold napjait. Akadtak évek, amikor a különbség több lett tizenegy vonásnál, máskor
viszont kevesebb. Visszavette a csontot Sabantól. - Ez a csont a legjobbak közül való, és
ugyanazt üzeni, amit az összes többi. Azt üzeni, hogy a minta megszakadt.
- A minta?
- A köröknek találkozniuk kell! - kiáltott fel Camaban, miközben újra megkopogtatta a
földbe karcolt ábrát. - Ez a rés itt mutatott a gyöngyszemek közti szünetre - tizenegy nap
hosszú. Pedig nem szabadna itt lennie. - Felegyenesedett és újra járkálni kezdett. - A
világon mindennek megvan a maga célja - magyarázta - hiszen cél nélkül semminek sem
lenne jelentése. A jelentés pedig maga a minta. Éjszaka és nappal, férfi és asszony,
vadász és préda, az évszakok, a dagály! Mindnek megvan a maga mintája! A
csillagoknak megvan a maga mintája. A nap mintát követ, a hold mintát követ, csakhogy a
két minta különböző, ezért a világ lassan kettészakad. - A tenger felé mutatott. - Egyes
minták a naphoz igazodnak, mások a holdhoz. A növényeket a nap szerint neveljük és
vágjuk le, de a dagály már a holdat követi. Miért? És miért küldte el Dilan az aranyat
Ereknek? - A nap és a tenger istenének Kinti neveit használta, majd bősz indulattal meg
is válaszolta tulajdon kérdését.
- Azért küldte, hogy a nap vezesse vissza a hullámokat a maga mintájához!
- Az asszonyok is a hold mintáját követik - szúrta közbe Haragg komoran.
- Azt mondod? - kérdezte Camaban meglepetten.
- Amikor tisztátalanok - vonta meg a vállát Haragg. - Legalábbis így mondják.
- Pedig mindennek- emelte fel a szavát Camaban - mindennek a napot kellene követnie!
Mindennek rendben kellene lennie, de nincs így. - Újra a földre rajzolt mintára mutatott. -
A legnagyobb rejtély az, hogyan tehetnénk helyére a mintát.
- És hogyan? - kérdezte Saban.
- Te mondd meg - vágta rá Camaban, és Saban megértette, hogy nagy súlyú döntés előtt
á l l .
- A mintára meredt. Gondolj úgy rá, utasította magát, mint a bronzkarikára fűzött
gyöngyökre, és a válasz egyértelműen látszik. Felfűzhetnénk több gyöngyöt, kisebb
szemeket, amíg csak ki nem töltik a rendelkezésre álló teret, de ez túlontúl sokáig tartana.
Sokkal egyszerűbb, ha a gyöngyök felfűzésére használt bronzkarikát rövidebbre '66ogjuk,
ami egyetlen kovácsnak sem okozna nehézséget. Ha a karikát megrövidítenénk, a nagy
kör szűkebb lenne és a gyöngyszemek éppen illeszkednének egymáshoz.
- Közelebb kellene hozni Slaolt a földhöz? - próbálkozott Saban bátortalanul.
- Így is van - bólintott Camaban mosolyogva. - Mi következik ebből?
Saban sokáig és keményen gondolkodott, végül megvonta a vállát.
- Nem tudom.
- Mindannyian hallottuk a történetet, hogy Slaol és Lahanna szerették egymást, azután
ellenségek lettek, de ez csak mesebeszéd. Épp a lényeg marad ki belőle. Mi. Hol vagyunk
mi? Tudjuk, hogy az istenek teremtettek bennünket, de vajon miért? Mi vajon miért
készítünk valamit? Készítesz egy íjat - hogy ölj vele. Készítesz egy edényt - hogy tarts
benne valamit. Készítesz egy bronztűt - hogy összefogd vele a köpenyed. Akkor tehát oka
van annak is, hogy bennünket megteremtettek, de vajon mi lehet ez az ok? - Sokáig várt
válaszra, de sem Saban, sem Haragg nem felelt. - És miért vagyunk ilyen esendők? -
kérdezett tovább Camaban. - Készítenél olyan íjat, ami gyenge? Edényt, ami repedt?
Bennünket sem teremtettek esendőnek! Az istenek éppúgy nem teremtenének bennünket
hibásnak, ahogyan a fazekas sem készítene repedt fazekat vagy a kovács életlen kést, mi
mégis betegek, nyomorékok, szánalmasak vagyunk. Az istenek tökéletesnek teremtettek,
mégis esendőek lettünk. Miért? Kivárt, mielőtt megfelelt volna a kérdésre. - Azért, mert
megbántottuk Slaolt.
- Mi bántottuk meg? - Saban jól ismerte a történetet, amely szerint Lahanna bántotta meg
Slaolt, amikor megpróbálta elhomályosítani a fényét, Camaban most mégis mindenért az
embert okolta.
- Megbántottuk, amikor a kisebb rangú isteneket éppoly buzgón imádtuk, ahogyan őt -
jelentette ki Camaban. - Megsértettük, ezért ő eltávolodott tőlünk, és csak azzal hozhatjuk
vissza, ha a rangjának kijáró tisztelettel közelítünk felé, ha annak rendje szerint minden
istenek felett imádjuk, és olyan templomot építünk neki, mellyel megmutatjuk, hogy
megértettük a mintáját. Akkor vissza fog térni hozzánk, és ha visszatér, nem lesz többé
t é l .
- Nem lesz többé tél? - ámult el Saban.
- A tél Slaol büntetése - magyarázta Camaban. - Megbántottuk, ezért ő minden évben újra
és újra büntet bennünket. Hogyan? Azáltal, hogy eltávolodik tőlünk. Miből tudhatjuk ezt?
Abból, hogy minél távolabb állunk a tűztől, annál kevésbé érezzük a melegét. Nyáron,
amikor Slaol közel áll hozzánk, érezzük a melegét, de télen, amikor minden meghal, a
meleg is kihuny.
- Azért nem érzünk meleget, mert ő távol kerül tőlünk, ezért ha visszahozzuk őt, soha
többé nem lesz tél. - Elfordult és szembeállt a nappal. - Nem lesz többé tél - ismételte -
nem lesz többé betegség, nem lesz többé bánat, és nem hangzik többé gyereksírás az
éjszakában. - Könnyek csillantak a szemében, Saban pedig visszaemlékezett az
éjszakára, amikor Camaban anyja meghalt, és a nyomorék gyermek úgy üvöltött, akár
egy elárvult farkaskölyök.
- És többé egy lánynak sem kell a tűzbe ugrania - tette hozzá Haragg csendesen.
- És te - fordult Camaban Saban felé, ügyet sem vetve Haragg szavaira - nem leszel
harcos. - Levette a tiszafa íjat Saban válláról, és arca eltorzult az erőfeszítéstől, amint a
fát elroppantotta a térdén. A törött íjat a szirt tetejéről belevetette a tengerbe. - Építő
leszel, Saban, és segíteni fogsz Haraggnak elvinni a templomot Sarmennyenből
Ratharrynba. Segítesz visszahozni nekünk a legfőbb istent.
- Ha a fivérem is így akarja - vetette közbe Haragg, Scathelre utalva.
- Idővel - jelentette ki Camaban magabiztosan - Scathel is csatlakozni fog hozzánk, mert
belátja majd, hogy az igazat valljuk. - Térdre hullt, és meghajtotta magát a nap előtt. - Az
igazat valljuk - ismételte alázatosan - és meg fogjuk váltani a világot.
Saban különös izgatottságot érzett. Meg fogják változtatni a világot. Abban a pillanatban,
ott, a tenger fölé nyúló szirtfokon, nem is kételkedett benne, hogy képesek rá.
Aurennának az istennővé válása és szörnyű kínhalála közötti időben be kellett járnia az
országot, hogy meghallgassa az emberek imáit, melyeket azután közvetíthetett arájának.
Amikor elhagyta Kereval faluját, négy lándzsás vigyázott rá, két asszony szolgált
társaságául, három pap vezette és tucatnyi rabszolga szolgálta, nem is beszélve a
tekintélyes tömegről, mely másra se vágyott, csak hogy a nap menyasszonyának lépteit
k ö v e s s e .
Kereval területre nagyobb földet uralt, mint Ratharryn, bár Sarmennynt keserű földje miatt
sokkal ritkábban lakták, Aurennának pedig meg kellett mutatkoznia a törzs valamennyi
tagja és a sírhalmok alá temetett ősök előtt. Éjszakára mindig kiürítettek számára egy-egy
kunyhót, ahol egymaga alhatott, és reggelre a kunyhó előtti teret mindig kérelmezők
árasztották el. Asszonyok könyörögtek hozzá fiúgyermekért, szülők esengtek gyermekük
gyógyulásáért, harcosok kértek áldást fegyvereikre, halászok hajoltak földig előtte, amikor
megérintette csónakjaikat és hálóikat. A papok templomról templomra, sírhalomtól
sírhalomig vezették. Felnyitották a sírokat, és félretaszították a bejáratot lezáró roppant
köveket, hogy Aurenna előregörnyedve beléphessen a barlangszerű belső helyiségekbe
és beszélhessen a holtakkal, kiknek egymásra szórt csontjai némán hallgatták a nyirkos
s ö t é t s é g b e n .
Camaban és Saban szintén elkísérték útján, követték az arányló leányt Sarmennyn déli
partvonalának védett völgyeibe, ahol a népek a földet művelték vagy fatörzsekből ácsolt
hosszú csónakjaikon a tengert járták, azután felkapaszkodtak a kietlen északi felföldekre,
ahol a szerteszét szórt nyomorúságos otthonok lakói juhok és marhák tartásával, vagy
kőszekercék faragásával keresték keserű kenyerüket. És akármerre mentek, Camaban
megvizsgálta a templomokat, hogy megtalálja azt, amelyiket majdan Ratharrynba
költöztetheti. A népek, akik felismerték benne a varázslót, meghajoltak előtte.
- Tudsz varázsolni? - kérdezte tőle Saban egy napon.
- Téged is rabszolgává változtattalak, nem? - csipkelődött Camaban.
Saban lenézett a kezén viselt sebhelyre.
- Kegyetlenség is volt - mormolta halkan.
- Ne légy ostoba - sóhajtott Camaban fáradtan. - Másként hogyan menthettem volna meg
az életed? Lengar meg akart ölni, ami az ő szempontjából tökéletesen érthető, de én
reméltem, hogy egy napon még a hasznomra lehetsz. Ezért győztem meg arról, hogy az
istenek bosszút állnak azokon, akik megölik a féltestvérüket, és ezért javasoltam, hogy
inkább szégyenítsen meg és tegyen rabszolgává. Tetszett neki az ötlet. És én azt
akartam, hogy találkozz Haraggal.
- Kedvelem Haraggot - mondta Saban meleg hangon.
- Te szinte mindenkit kedvelsz - gúnyolódott Camaban. Haragg igazán eszes - ment
tovább - csak éppen nem fogadhatsz el mindent, amit mond. A lánya halála túlságosan is
megviselte. Nem bízik a rituálékban, pedig a rituáléval nincs semmi baj. Megmutatja az
isteneknek, hogy tiszteljük a hatalmukat.
- Ha elfogadjuk Haragg érvelését, akkor Aurennát sem kellene máglyán elégetnünk, és
ugyan mi értelme lenne a lány létezésének, ha nem az, hogy elégessük?
Saban elnézett arrafelé, ahol Aurenna lépkedett az őt kísérő papok között. Gyűlölte
Camabant ezért a kijelentésért, de nem szólt, és Camaban, aki pontosan tudta, merre
járnak fivére gondolatai, jóízűt nevetett.
Aznap délután egy újabb templomhoz értek, egy öt kőtömbből emelt egyszerű
szentélyhez, amelyhez hasonlót tucatjával találhattak Sarmennyn gyéren lakott északi
területein. Csak kevés, nagyon kevés szentély épült fel legalább tucatnyi sziklából, és
azok egyike sem volt olyan magas, mint Cathallo falai. Sarmennyn kövei csak a legritkább
esetben nőttek embernél magasabbra, egyikük vastagsága sem haladta meg egy férfi
derekáét, viszont valamennyit négyszögletes pillérré faragták ki.
Camabannak nem tetszett egyetlen eddig látott szentély sem.
- Olyan templomot keresünk, ami ámulatot kelt - magyarázta Camabannak.- Olyan
templomot, ami tudatja Slaollal, mekkora erőfeszítést végeztünk az érdekében. Mi értelme
lenne Ratharrynba hurcolni négy-öt kifaragott kavicsot?
Saban maga úgy gondolta, hogy egy-egy ilyen kavics elvonszolása is hatalmas vívmány
lenne, és kezdett kételkedni abban, hogy Camaban valaha is talál a kedvére való
t e m p l o m o t .
- Miért nem választjuk ki akármelyiket? - kérdezte egy este. - Slaol úgyis tudni fogja,
mekkora erőfeszítést öltünk az elszállításába.
- Ha gyorsan és minél egyszerűbben akarnék túllenni az egészen - torkollta le Camaban -
akkor rád bíznám a feladatot, és nem vesztegetném vele a saját időmet. Ne legyél már
ilyen megátalkodottan ostoba, Saban. - Egy túlzsúfolt kunyhóban étkeztek, ahol Aurenna
követőit köszöntötték különféle ajándékokkal: hallal, hússal, prémekkel és itallal teli
edényekkel. Egy kanna tüzes italtól akármelyik férfi elveszítette az eszét és a lábait, habár
Camabanra mintha ez sem lett volna hatással. Úgy itta a tömény italt, akár a vizet,
böfögött egyet, azután ivott tovább, mégsem akadt el a szava vagy bicsaklott meg a
nyelve, és reggelente, amikor Saban feje lüktetett és szédelgett, Camaban mindig teli volt
e r ő v e l .
Aznap éjjel ott étkeztek a klán fejének kunyhójában, mely a klán tagjainak többi
otthonával együtt egy hegyoldal védelmében húzódott meg. A törzsfő, egy fogatlan
vénember, Aurenna érkezésének tiszteletére aranyláncot öltött inas nyakába, míg
asszonyai a füstölgő tűz felett hínárból és kagylókból készült visszataszító löttyöt
kevergettek. Az étkezés végeztével a törzsfő egyik fia, aki éppoly öregnek és fogatlannak
tűnt, mint elaggott atyja, leakasztotta a gerendáról egy tengeri teknőc felfényezett
páncélját, és azon verte az ütemet, miközben egy végtelennek tetsző éneket kántált
atyjáról, aki átkelt a nyugati tenger túlsó felén fekvő földekre, hogy lemészárolja
ellenségeit, számolatlanul ejtse a rabszolgákat és kincsekkel megrakodva térjen vissza
otthonába.
- Ez valószínűleg azt jelenti - fordult Camaban Sabanhoz hogy az öreg féleszű eltévedt a
tengerparton, és néhány csíkos kaviccsal meg egy pár sirály tollal jött vissza.
A közelben lakó népek is megérkeztek, miközben tovább folyt a kántálás. Egyre többen
és többen zsúfolódtak össze, míg végül neki nem préselték Camabant és Sabant a
kunyhó alacsony kőfalának. Az emberek sokszor hallhatták már a dicsőítő éneket, mert
gyakorta bekapcsolódtak, és az öregember ilyenkor mindig boldogan bólogatott, ám
ezután váratlan hirtelenséggel abbamaradt az ének és a dobolás. Az öreg kinyitotta
szemét és méltatlankodva nézett körül, amíg meg nem látta Aurennát, aki végzett
magányosan elköltött étkével, és most a kunyhóba lépett. A klán feje elmosolyodott és
intett a nap arájának, hogy üljön mellé, ám Aurenna megrázta a fejét, körbekémlelt a
zsúfolt kunyhóban, majd finoman átlépkedett az összezsúfolódott embereken, hogy
Saban mellett telepedjen le. Bólintott a kántálók felé, jelezve, hogy folytathatják az
éneket, mire a férfi újra püfölni kezdte a teknőcpáncélt, lehunyta szemét és felvette a
történet elejtett fonalát.
Saban nagyon is tudatában volt Aurenna közelségének. Miközben Sarmennyn rögös
ösvényeit járták, néhány alkalommal váltott vele szót, de sosem kereste a társaságát, és
a lány érkezése most is esetlenné, szégyenlőssé és szótlanná tette. Annál is inkább
belesajdult a szíve a lány látásába, ha arra gondolt, mi fog vele történni. Aurenna végzete
és Derrewyn olyannyira eggyé vált gondolataiban, hogy számára úgy tűnt, mintha
egyenesen Derrewyn lelke költözött volna Aurenna testébe, csak hogy ő újra átélje a
veszteséget. Lehunyta a szemét és előrehajtotta a fejét, miközben próbált nem gondolni
Derrewyn meggyalázására és Aurenna közeli halálára.
Azután Aurenna közel hajolt hozzá, hogy a kántálás felett is tisztán hallhassa a hangját.
- Megtaláltad már a templomodat? - kérdezte tőle.
- Nem - felelte, az idegességtől reszketve.
- Miért nem? - kérdezte Aurenna. - Hiszen mindennap új templomokat láthatsz.
- Ezek túl kicsik - pirult bele a válaszba Saban. Igyekezett nem ránézni Aurennára,
nehogy hebegni kezdjen.
- És hogyan fogod elvinni a templomodat? - kérdezte Aurenna. - Azt hiszed, az isten
Ratharrynba repíti majd?
Saban megvonta a vállát.
- Még nem tudom.
- Beszélned kellene Lewydd-del - mutatott a lány az egyik lándzsás testőrre, aki a kunyhó
középső tartógerendája mellett kuporgott. - Azt mondja, ő tudja, hogyan lehetne
m e g t e n n i .
- De csak ha Scathel engedi, hogy megtegyük - tette hozzá Saban komoran.
- Le fogom győzni Scathelt - jelentette ki Aurenna magabiztosan.
Saban most először mert a lány arcára nézni. A sötét szemekben visszatükröződtek a
táncoló lángok, és Sabannak sírhatnékja támadt, amiért egy ilyen szépségnek el kell
p u s z t u l n i a .
- Legyőzöd Scathelt? - kérdezte.
- Gyűlölöm őt - felelte a lány csendesen. - Leköpött, amikor először elvittek a
templomomba. Ezért is nem engedtem, hogy a verembe vessen. Amikor majd tűzbe
megyek, meg fogom kérni uramat, hogy engedje Ratharrynba vinned azt a templomot. -
Félrekapta a fejét, amint egy másik férfi vette át a teknőchéjat, hogy belekezdjen egy
másik énekbe, mely ezúttal magát a napmenyasszonyt dicsőítette. Aurenna élénken
figyelt, amint az énekes elkezdte leírni a nap mérhetetlen magányát és vágyakozását egy
emberi arára, ám amikor áttért a napmenyasszony szépségének ecsetelésére, Aurenna
láthatóan elveszítette érdeklődését, és újra közel hajolt Sabanhoz. - Igaz, hogy
Ratharrynban nem küldenek arát a napnak?
- Igen.
- Sem Cathallóban?
- Igen.
Aurenna felsóhajtott, majd a tűzre meredt. Saban elnézte a lányt, amíg az őrök őt
f i g y e l t é k .
- Holnap - hajolt hozzá még közelebb Aurenna - vissza kell indulnom Kereval faluja felé,
de neked tovább kell menned a hegyek felé.
- Miért?
- Mert ott találsz egy templomot - felelte a lány. - Az itteni népek beszéltek róla. Scathel új
temploma az, melyet azután épített, hogy elhagyta az őrület. Azt mondja, csak akkor fogja
felszentelni, ha a kincsek visszatértek.
Saban elmosolyodott, és arra gondolt, milyen dühös lenne Scathel, ha csak sejtené, hogy
talán az ő templomát viszik majd Ratharrynba.
- Meg fogjuk nézni - ígérte Saban, pedig szívesebben maradt volna Aurennával, bár hogy
miért, azt maga se tudta. A lány nemsokára halott lesz, a fennen lángoló nap nagyobb
d i c s ő s é g é r e .
Másnap reggel, amint sűrű köd kélt a tengerről, és Aurenna megkezdte utazását dél felé,
Saban és Camaban északnak vette az irányt, és a hegyoldalon felkapaszkodott a tömött
ködpaplan fölé.
- Csak az időnket vesztegetjük - zsörtölődött Camaban. Nem találunk mást, csak egy
újabb nyomorúságos kört. - Mégis egyre feljebb vezette Sabant a meredek, fűvel benőtt
és omladékkal borított kaptatón, míg a felhők közül végre kiértek a tündöklő napfényre. A
köd tejfehéren, méltóságteljesen hömpölygött körülöttük, és a hegycsúcs magányos
szigetként emelkedett elő, olyan csipkésen és egyenetlenül, mintha egy isten dühében
pörölyével sújtotta volna. Saban most már értette, miért egyforma Sarmennyn valamennyi
temploma. A hegyoldalból kiszakított tömbök természetüktől fogva négyszögletesen
váltak el, és ha valaki templomot akart építeni, csak össze kellett gyűjtenie néhány
nagyobb méretű darabot.
Templomot ugyan semerre sem láttak, de Camaban gyanította, hogy az valahol a sűrűn
gomolygó ködben bújhat meg, ezért az egyik sziklaperemre lekuporodva várni kezdett.
Saban egy ideig fel-alá járkált, végül megkérdezte Camabant.
- Miért akarnánk épp Scathel templomát, ha egyszer Scathel az ellenségünk?
- Nekem nem ellenségem.
Saban gúnyosan elhúzta a száját.
- Akkor hát mi?
- Olyan ő, akárcsak te - felelte Camaban. - Valaki, aki gyűlöli a változást, de odaadó híve
Slaolnak, és egy napon még a barátunk is lehet. - Megfordult, és elnézett kelet felé, ahol
a többi hegység távoli szigetekként ködlött elő a fehér óceánból. Scathel is Slaol
dicsőségét áhítja, és ez így van rendjén. De mit áhítasz te? Csak azt ne mondd, hogy
Aurennát - toldotta meg aki nemsokára úgyis halott lesz.
Saban elpirult.
- Ki mondja, hogy áhítozom rá?
- Az arcod elárul. Úgy bámulsz rá, mint szomjas borjú a tehéntőgyre.
- Olyan gyönyörű - sóhajtotta Saban.
Akárcsak Derrewyn, de ugyan mit számít a szépség? Éjjel, egy sötét kunyhóban, ugyan ki
látja a különbséget? Mindegy, azért csak mondd el, mit szeretnél.
- Egy asszonyt - felelte Saban - gyerekeket. Jó termést. Sok szarvast.
Camaban felnevetett.
- Úgy beszélsz, mint apánk.
- És mi a rossz ebben? - fortyant fel Saban.
- Semmi rossz nincs ebben - sóhajtott fel Camaban elcsigázottan - ahogyan nincs benne
fikarcnyi törekvés sem. Asszonyt akarsz? Szerezz egyet! Gyerekek? Jönnek, egyik a
másik után, akár akarod őket, akár nem, azután felük összetöri a szívedet, a többi meg
elhal idő előtt. Termés és szarvasok? Mindig van elég.
- Akkor hát te mit akarsz? - kérdezte Saban, aki nagyon is zokon vette a fivéréből áradó
g ú n y t .
- Mondtam már neked - felelt Camaban - meg akarok változtatni mindent, és azután már
semmi sem fog változni többet, mert elérjük a harmóniát. A nap nem fog vándorolni, nem
lesz többé tél, betegség, szenvedés. De hogy ezt elérjük, illő templomot kell emelnünk
Slaolnak, és ez az, amit én akarok. Egy templomot, ahol illő módon imádhatjuk Slaolt. - Itt
hirtelen elhallgatott, és elkerekedett szemekkel meredt az alant gomolygó ködre, Saban
pedig követte tekintetét, hogy lássa, mi vonta magára fivére figyelmét.
Eleinte nem látott mást, csak a ködöt. Azután lassan, ahogyan a föld rajzolódik ki a
pirkadat közeledtével, egy alakzat emelkedett ki a fehérségből.
És micsoda alakzat! Templom, mégis egészen más, mint az eddig látott templomok. Az
egyszeres sziklakör helyett itt két gyűrűt emeltek, egyiket a másikba ágyazva, és Saban
eleinte csak a kőszirtek feketéllő végeit láthatta. Próbálta megszámolni a pilléreket, de
túlontúl sokat látott belőlük. A kettős kör távolabbi, a téli nap nyugvóhelye felé néző
végében öt kőoszlopból álló roppant kapu nyílt, ezek tetejére hatalmas kősziklákat
fektettek, öt bejáratot kialakítva a halódó nap számára. Saban dermedten meredt a
látványra, és egy varázslatos pillanatig az egész építmény lebegni látszott a párafelhőn,
azután a köd lassan elszivárgóit a magasan húzódó völgyből, és kirajzolódtak a sötét
földbe ágyazott óriási kőtömbök.
Camaban most már állva, tátott szájjal nézte a templomot.
- Scathel aztán nem őrült - mormolta elismerően, majd nagyot kurjantott, leugrott a
sziklaperemről és lerohant a domboldalon, szétszórta a sötét gyapjas juhokat az útjából.
Saban lassabban követte, majd addig oldalazott a kettős körgyűrű körül, míg rá nem
akadt Camabanra, aki a templom északkeleti végében a kövekből épült alagutat vizsgálta.
- Slaol kapui - rebegte áhítattal Camaban.
A templom egy magasan fekvő völgyben feküdt, a délen elterülő tájra nézett, és a
napforduló idején, amikor a nap felkapaszkodott a távoli horizontra, a tenger és a
szárazföld felett a kőből emelt kapukat járta át.
- Minden más sötétségbe borul - magyarázta Camaban lelkesen - a kövek mindenre
árnyékot vetnek, csak az árnyak közepén világít egyetlen fénysugár! Ez az árnyak
temploma! - A kapuval szemközti kőpillérhez sietett, s ott, szemben a nap kapujával,
széttárta karjait és nekipréselte testét a sziklának, mintha a haldokló nap fénye
odaszegezte volna. - Scathel csodálatos! kiáltotta. - Csodálatos!
A természetüktől fogva szögletes kőtömbök nem nőttek magasra. A nap kapuja alig
lehetett magasabb Camabannál, a többi pedig nálánál is alacsonyabb, némelyikük egy
totyogó kisgyermek méretét is alig érte el. Valamennyi sziklát a fenti hegyoldalból
szakították ki, majd lecsúsztatták a meredek kaptatón erre a széles, fűvel borított
sziklanyelvre, ahol beágyazták a vékony talajrétegbe. Saban meglökte az egyik követ,
mire az veszedelmesen megingott. A kőtömb, amelynek Camaban támaszkodott,
valójában két, önmagában túlságosan vékonyka pillérből állt, melyeket oly módon
kapcsoltak össze, hogy az egyik hosszabbik oldalába mély barázdát vájtak, míg a
másikon hosszú nyelvet alakítottak, ezért a két szikla úgy illeszkedett egymáshoz, mint
férfi az asszonyhoz.
- Két fele ugyanazon körnek - szólt Camaban áhítattal telt hangon, amint felfigyelt az
egymásba fonódott kövekre. - A nap oldala - intett dél felé, majd mutatott arra a kőre,
amely felett a nap rótta mindennapi útját - és az éjszaka oldala, mely így csatlakozik
egymáshoz, hogy frigyüket a haldokló nap vére pecsételje meg.
- Honnét tudod? - gáncsoskodott Saban. Újra nekikezdett a kövek számolásának, és
máris hetvennél tartott.
- Mi más lehetne? - kérdezte kurtán Camaban. - Nyilvánvaló. - Megpördült izgalmában. -
A Tenger Temploma nyáridőben, az Árnyak Temploma télen! Scathel csodálatos! De ez
itt akkor is a miénk lesz. A miénk lesz! - Körbejárt a gyűrűben, és botjával megkopogtatta
a köveket, míg el nem ért a szemöldökfákként szolgáló kövekhez, ahol előrehajolt, hogy
kinézzen mind az öt kőkapun. - Slaol ösvénye - mormolta csodálattal, azután
felegyenesedett és végigsimított a legközelebbi kövön. A ködből kicsapódó nedvesség
különös kékeszöld fénnyel vonta be a sziklákat, melyek feketére fakultak, amint a tavaszi
nap és a tengeri szél ezt felszárította. Saban legnagyobb rémületére Camaban
megpróbálta ledönteni az egyik keresztbe fektetett követ, de az meg sem moccant. -
Vajon hogyan rögzítették? kérdezte álmélkodva.
- Honnét tudjam?
- Nem is számítottam rá - vonta meg a vállát Camaban, majd összeráncolta a homlokát. -
Mondtam már neked, hogy Sannas halott?
- Nem. - Sabant különös módon megrázta a hír. Nem mintha kedvelte volna az
öregasszonyt, egyszerűen csak olyan régóta része volt már ennek a világnak, méghozzá
nem is akármilyen része, hanem meghatározó, tekintélyt parancsoló eleme. - Hogyan halt
meg? - kérdezte.
- Honnét tudjam? - vágott vissza Camaban. - Egyszerűen meghalt. Egy kereskedő hozta
a hírt, s miután a vénasszony Slaol ellensége volt, csak örülni tudok neki. - Megfordult,
hogy újra végigmérje a templomot. Most, hogy a harmat felszívódott, kettős fekete körként
feküdt a fekete völgyben, a fekete hegyek szorításában. Egy őrült pap tisztelgése istene
előtt. Camaban szemében könnyek csillantak. - Ez a mi templomunk- suttogta - mely
örökre száműzni fogja a telet.
- Valahogyan meg kell győzniük Scathelt, hogy engedje át nekik, azután pedig nincs más
hátra, mint a fél világon keresztül Ratharrynba vinni.
10. FEJEZET
Az Árnyak Templomát körülölelő sűrű köd átadta helyét a meleg napnak és nyugodt
szeleknek. Az öregek elcsodálkoztak a korai nyáron, egyikük sem emlékezett hasonlóra,
míg Kereval állította, hogy a kedvező időjárással istenük adja tudtukra, hogy elégedett
újdonsült arájával. A folyó mellett sorakozó, sótól bűzlő kunyhókban élő halászok közül
többen, akik Maikinnak, az időjárás istenének áldoztak, viharokról szóló szörnyű
jóslatokkal riogatták az embereket, ám a derűs idő minden újabb nappal csak rácáfolt
borúlátásukra. Kereval kedvenc varázslónője, egy vak öregasszony, aki görcsös
vonaglások közepette ontotta bölcsességét, szintén vihart jósolt, ám az égbolt konokul
kék maradt, és a szelek jottányit sem erősödtek.
Kereval rettegett harcosai megkezdték nyári portyáikat a szomszédos területeken,
ahonnét rabszolgákkal és rablott jószágokkal tértek meg; a nyugati tenger túlsó partjáról
aranyat kínáló kereskedők érkeztek; a cseperedő termés zöldbe borította a vidéket.
Minden rendben ment Sarmennynben, vagy legalábbis így kellett volna mennie, ám
amikor Camaban és Saban visszatért Kereval falujába, az emberek mind konok
hallgatásba burkolóztak.
Scathel visszatérése keserítette meg Sarmennynt. A főpap őrjöngve prédikált a
Ratharrynnal kötött egyezség ellen, és kitartóan állította, hogy Lengar nem fogja
visszaadni a kincseket, hacsak rá nem szorítják. Amíg Camaban és Saban Aurennával
úton volt, addig ő Kereval kunyhója előtt hatalmas, szívós ágak fonatával lefedett vermet
ásatott, nyilvánvalóan Saban részére. Scathelt semmi sem ingathatta meg hitében, hogy
amíg Sabant kínozza, addig csodálatos módon Lengarnak is árt, Kereval azonban
meghiúsította reményeit, amikor továbbra sem volt hajlandó mindezt engedélyezni.
Kereval kitartóan bizonygatta, hogy Lengar vissza fogja szolgáltatni a kincseket, és
ilyenkor mindig az égre mutatott, majd megkérdezte, kívánhat-e a törzs ennél kedvezőbb
előjelet. - A nap máris szereti aráját - bizonygatta Kereval - és amint átadjuk neki,
gazdagon megjutalmaz bennünket. Nincs szükségünk a testvérmágiára.
Scathel ennek ellenére tovább prédikált arról, hogy Saban szemeit ki kell vájni, kezeit le
kell vagdosni. Bejárta a település kunyhóit, felkeresett minden otthont, ami fél napi
járáson belül esett, és igyekezett feltüzelni Sarmennyn népét, mely hallgatott is rá.
- Ratharryn sosem kap tőlünk templomot! - kántálta Scathel.
- Soha! A templomaink a miénk, a mi őseink építették, a mi magunk kövéből! Ha
Ratharryn templomot akar, gyűjtse egybe a ganéját és hajlongjon az előtt!
- Sokat segítene, ha fivéred legalább az arany egy részét elküldené - próbálkozott Kereval
Camabannál, de Camaban csak a fejét rázta és közölte, hogy ilyesmi sosem szerepelt az
egyezségben. Az aranyat visszakapják, de csak ha átköltöztették a kiválasztott
templomot, bár hogy a célra éppen Scathel saját templomát választották ki, azt Camaban
se tette hozzá - e nélkül is eléggé felborzolódtak a kedélyek. Pedig Kereval minden tőle
telhetőt megtett, hogy lecsillapítsa az indulatokat.
- Majd lehiggadnak, ha látják a napmenyasszonyt teljes dicsőségében - igyekezett
megnyugtatni a nyugtalan törzsfő Sabant.
Saban minden adandó alkalommal felkereste a nap arájának templomát, és figyelte a
különálló karcsú kőpillér árnyékát. Rettegett attól az árnyéktól, hiszen egyre közelebb
araszolt a kör közepéhez, és amikor megérintette a követ, Aurennának tűzbe kellett
mennie. Maga Aurenna messze elkerülte a templomot, mintha ezzel meghosszabbíthatta
volna az életét; ehelyett, ahogyan közeledett menyegzőjének napja, úgy került egyre
közelebb Haragghoz.
- Ha majd urad elé lépsz - mondta neki a kalmár - kérd meg, hogy vessen véget ennek az
őrültségnek. El kell utasítania a menyasszonyait! - Haragg azonban éppúgy nem tudta
meggyőzni róla a törzset, hogy hagyjon fel az áldozattal, miként Kereval, hogy Lengar
tartani fogja magát az egyezséghez, így Aurennára a biztos halál várt. Ahogyan nyúltak a
napok, a lány egyre több időt töltött Haraggal és Sabannal, és Haragg egyre hosszabb
időkre magára hagyta a két fiatalt, amikor látta, mennyire vonzódik Aurenna a magas,
sötét hajú ifjúhoz, aki messziről, hiányzó kisujjal és a mellkasán egyetlen tetoválással
érkezett ide. És amíg más ifjak hőstetteikkel hencegtek, addig Saban történeteket mesélt
Aurennának. Eleinte azokkal a mesékkel szórakoztatta, melyeket még az édesanyjától
hallott - így azzal a történettel, amelyben Garlanna fivére, Dickel megpróbálta elorozni a
föld első termését, és Garlanna büntetésből mókussá varázsolta. Aurenna valósággal
szomjúhozta ezeket a történeteket.
A két fiatal persze sosem maradhatott kettesben, hiszen Aurennát szigorúan vigyázták. A
lány a négy lándzsás nélkül csakis a kunyhójába vonulhatott vissza, ezért Sabannak is
hozzá kellett szoknia a társaságukhoz; egyikükkel még össze is barátkozott. Lewydd egy
halászember fia volt, aki megörökölte atyja zömök termetét, ugyanakkor széles mellkasa
és öles karjai roppant testi erőről árulkodtak.
- Amióta csak járni tudtam - mesélte Sabannak - apám hálóit kellett húznom. A hálót
húztam és eveztem! Ettől lettem ilyen erős. - Lewydd kidolgozott egy módszert, amelynek
segítségével Ratharrynba lehetett szállítani egy templom köveit. - Hajóval kell vinni őket -
jelentette ki. Alig három évvel volt idősebb Sabannál, de máris két
rabszolgavadász-portyán részt vett a messzi keleti területeken. - Vízi úton egészen
Ratharryn közeléig el lehet jutni - állította.
- Ratharryn messze esik a tengertől - mutatott rá Saban.
- Nem a tengeren, folyón! - kiáltotta Lewydd. - A tengerről egy folyó vezet Drewenna túlsó
határáig, ahonnét el kellene szállítanunk a hajókat és a köveket Ratharryn legközelebbi
folyójáig. Nem könnyű, de meg lehet csinálni.
Sarmennyn hajói, akárcsak a Ratharrynban használt folyami járművek, az öreg,
hatalmasra nőtt fák törzséből készültek. Minthogy Sarmennynben csak kevés fa akadt, a
papok jelölték meg azokat, melyeket meg kellett óvni, amíg elég nagyra nem nőttek, hogy
alkalmasak legyenek a hajóépítők céljaira. Amikor a fa kellően megnőtt, kidöntötték és
kivájták. Lewydd egy napon kivitte Sabant a tengerre, de Saban kezébe temette arcát,
amikor egy-egy nagyobb hullám sziszegve rájuk rontott, és Lewydd nevetve fordította meg
a hajót, hogy visszatérjenek a békés öbölbe.
Aurenna is szívesen átkelt a folyón az egyik kivájt törzsű hajón. Ő és lándzsásai ezután
elsétáltak az erdőben a keleti partig, ahol a lány megkereste kedvenc szikláját, rajta a
lepattant szilánkok csillogó hegeivel és az apró rózsaszín pettyekkel, és arra telepedett,
hogy a hömpölygő folyót figyelje. Amikor Saban is elkísérte, Aurenna mindig arra kérte,
hogy mondjon újabb torténeteket, és Saban egyszer mesélt neki Arrynról, a völgy
istenéről, aki a folyó istennőjét, Mait üldözte szerelmével. Mai, hogy távol tartsa az istent,
ingovánnyá változtatta a föld egy jókora darabját, ám Arryn fatörzseket döntött a
mocsárba és sarokba szorította az istennőt egy forrásnál, éppen azon a helyen, ahol Mai
felemelkedett a földből. Mai megfenyegette Arrynt, hogy kővé változtatja, de Arryn ekkor
Lakkát, a levegő istenét szólította, aki ködöt szőtt, s ettől Mai nem láthatta Arrynt, aki
erőszakkal asszonyává tette. Hideg reggeleken, fejezte be a mesét Saban, még most is
kód kél Mai folyójáról, hogy emlékeztesse Arrynt, csakis csalárdság útján találta meg az
ö r ö m é t .
- A férfiak mind csalárdak - jegyezte meg Aurenna.
- Az istenek is - tette hozzá Saban.
- Nem - erősködött a lány. - Az istenek tiszták. - Saban nem bocsátkozott vele vitába,
hiszen a lány mégiscsak istennő volt, ő pedig közönséges halandó.
Saban mesélés közben olykor dolgozott is. Az erdőben ráakadt egy tiszafára, lecsapta az
egyik ágát, és lehántotta róla a kérget, hogy hosszú íjat készítsen az helyett, amelyiket
Camaban a tengerbe vetett. Az íj két végét kivájt tülökkel koronázta meg, majd ökörhájjal
alaposan megkente a fát. Lewydd hozott neki inakat, hogy a fára feszítse, míg Aurenna
kihúzkodta aranyhaja néhány szálát, hogy összefonja az inakkal, és ettől az íj idege maga
is aranyszálként ragyogott.
- Látod - kacagott Aurenna - most, hogy egy istennő hajszálát feszítetted az íjadra, sosem
tévesztesz célt!
Az első napon, hogy felhúzta az íjat, Saban a folyó szemközti oldalának egyik távoli fáját
célozta meg. Aurenna is ki akarta próbálni a fegyvert, de nem volt elég ereje ahhoz, hogy
akárcsak félig felhúzza az ideget. Lewydd, ameddig csak lehetett, hátrafeszítette, de ő a
Kintiek rövid íjához szokott, ezért a nyílvessző pörögve, esetlenül hullt bele a folyóvízbe.
- Mesélj még - parancsolt rá Aurenna, és Saban mesélt Keriről, az erdő istennőjéről, akibe
Fallag, a kő istene szeretett bele, Ken azonban gorombán visszautasította, ezért Fallag
örökre beköltözött a kőszekercékbe, melyek Kéri fáit irtják. És amikor egy-két nap múltán
egyetlen múltbéli legenda sem jutott az eszébe, Saban beszélt Aurennának Derrewynről,
hogy mennyire szívesen feleségül vette volna, és mennyire megváltozott mindkettejük
élete, amikor Lengar előlépett a sötétségből és útjára indította azt a nyílvesszőt. Aurenna
figyelmesen meghallgatta a történetet, miközben meredten nézte az elvonuló hullámokat,
azután Saban felé fordult.
- Lengar megölte a tulajdon apját?
- Igen.
A lány megborzongott, és hosszú ideig csak meredt maga elé.
- Lengar vissza fogja adni a kincseinket? - törte meg végül a csendet.
- Kereval úgy gondolja. - És mit gondolsz te?
Saban sokáig nem válaszolt.
- Csak ha rákényszerítik - vallotta meg végül.
Aurennát láthatóan megbotránkoztatta a válasz.
- Erek majd kényszeríti rá - kiáltotta.
- Vagy Scathel.
- Aki a verembe akar küldeni téged.
Saban vállat vont.
- Ennél nagyobb szörnyűségre is képes. - Ha arra gondolt, mi fog történni Aurennával alig
néhány nap múlva, a szíve annyira csordultig telt, hogy szólni sem tudott. A lány felé
fordult, megcsodálta arányló haját, orcájának kerekségét, a sápadt arc minden
gyönyörűségét, és álmélkodva látta derűs nyugalmát. Nemsokára elevenen égetik el,
mégis békésen nézett szembe végzetével, amivel egyszerre kavarta fel és késztette
csodálatra Sabant. Csakis istennői mivoltának tudhatta be ezt az éteri nyugalmat, más
magyarázatot nem talált.
- Beszélni fogok Erekkel - határozta el Aurenna - és ráveszem, hogy tartassa be Lengarral
a megállapodásunkat.
- Lengar azt fogja mondani, hogy Erek neki küldte az aranyat, ezért joga van megtartani.
- De akkor miért kéri tőlünk a templomot? - kérdezte Aurenna.
Saban a fejét rázta.
- Camabannak van szüksége a templomra, nem neki. Lengar lehetetlennek tartja, hogy
elhordjuk. Lengar csak hatalmat akar. Azt akarja, hogy minél nagyobb területen
uralkodjon és minél többen fizessenek neki sarcot. Camaban reménykedik abban, hogy
visszahozhatja a földre az istent, nem Lengar.
- Ereknek akkor meg kell ölnie Lengart?
- Bárcsak megtenné - csattant fel Saban indulatosan.
- Meg fogom kérni - ígérte Aurenna.
Saban a folyóra meredt. Sokkal szélesebb volt, mint Mai folyója, és sötéten örvénylett,
ahol a tenger hullámai belekapaszkodtak az áramába.
- Nem félsz a haláltól? - kérdezte hirtelen. Nem akarta ilyesmiről faggatni a lányt, de a
kérdés önkéntelenül is kibukott belőle.
- Dehogynem - felelte Aurenna. Most először beszélt küszöbön álló frigyéről, és most
először történt meg az is, hogy Saban könnyeket látott csillogni a szemében. - Nem
akarom, hogy elégessenek egy isten kedvéért - suttogta olyan halkan, hogy a lándzsások
sem hallhatták. - Mindenki azt mondja, hogy gyorsan megtörténik! A tűz olyan hatalmas,
annyira tombol, hogy nem lesz időm érezni bármit is, kivéve Erek ölelését, és azután
máris a túlvilágra jutok. A papoktól mást se hallok, néha mégis azt kívánom, bárcsak még
megélném, hogy visszakapjuk a kincseinket. - Elnémult, majd szégyenlős mosollyal
fordult Saban felé. - Szeretném megélni azt is, hogy gyermekeim születnek.
- Előfordult, hogy egy napmenyasszony túlélte? - kérdezte Saban.
- Egyszer - felelte Aurenna. - Keresztülugrott a tűzön, belezuhant a tengerbe, és
valahogyan sikerült kivergődnie a partra, de újra felvitték a szirtre és beletaszították a
tűzbe. Csak iszonyú lassan szenvedett ki, mert addigra a tűz is lelanyhult. -
Megborzongott. - Nincs választásom, Saban. Bele kell vetnem magam Erek tüzébe.
- Talán… - kezdte Saban.
- Nem! - torkollta le a lány éles hangon, mielőtt többet mondhatott volna. - Hogyan is
akarhatnék mást, mint Erek? Mire mennék azzal, ha megfutamodnék? - Összeráncolta a
homlokát. - Amióta csak az eszemet tudom, tudom azt is, hogy különleges vagyok. Nem
fontos, nem gazdag, de különleges. Az istenek engem akarnak, Saban, és nekem
ugyanazt kell akarnom, amit nekik. Néha elábrándozok arról, hogy Erek talán megkíméli
az életem, és talán itt a földön végezhetem a munkáját, de ha maga mellé akar venni,
akkor nem létezhet olyan, ami nagyobb boldogsággal töltene el.
Saban szótlanul meredt a sziklára, amelyen ültek. A szikla szinte felizzott az esti fényben,
mintha a holdfény egy szilánkja a sápadt zöld kő fogságába esett volna, míg a kis pettyek
felfreccsent vércseppeknek tűntek. Derrewynre gondolt. Sokszor gondolt a lányra,
aggódott miatta, és nem tudta, hogy békíthetné össze az ilyen gondolatokat Aurenna
iránti vágyakozásával. Camabantól tudta, hogy Derrewyn viselős, és azon tűnődött, vajon
megszült-e már. Talán megbékélt Lengarral. Talán már el is felejtette a Hengall halála
előtti időket.
- Most mire gondolsz? - kérdezte Aurenna.
- Semmire - felelte Saban - semmire.
Másnap este Saban csatlakozott a papokhoz, akik ellenőrizték, milyen messzire jutott a
magányos kő árnyéka Aurenna templomában. Scathel feléje köpött, majd előrehajolt,
hogy lássa, az árnyékot még most is kétujjnyi távolság választja el a központi kőtől.
Saban legszívesebben vésőt ragadott volna, hogy lefaragja a kőpillér élét, ám ehelyett
csak imádkozott, és még eközben is tisztán tudta, hogy Slaolhoz szóló fohászai nem
találnak meghallgatásra. Az előjeleket kémlelte, de nem látott egy kedvezőt sem. Látott
egy felreppenő feketerigó-nókát, és ezt jó előjelnek vélte, ám nemsokára egy karvaly
csapott le az égből, és a fióka helyén nem maradt más, csak néhány véres tollpihe.
A nyári napforduló egy-két napnyira lehetett, és a nap még mindig fényesen tündökölt,
bár a halászok, akik továbbra is tengeri moszattal és hínárral áldoztak Maikin
szentélyében, megesküdtek rá, hogy a viharisten készül valamire. Camaban
felkapaszkodott a pacsirtafűtől és karmazsinszínű kasboroktól tarka hegyoldalra, és
állítása szerint barna vonalat látott a nyugati horizonton, ám a távoli fenyegetés
korántsem keltett akkora izgalmat, mint annak az öt ifjúnak a hazatérése, akik a Lengart
Ratharrynba kísérő csapatban harcoltak. Az öt lándzsás hosszú utat tett meg, jobbára a
sűrű erdőben, hogy kikerülje az ellenséges törzseket, és mire megérkezett a faluba,
valamennyi ereje legvégső határához ért.
Aznap éjjel Kereval lakomát adott a tiszteletükre, és miután az öt ifjú harcos evett, az
egész törzs köréjük gyülekezett, hogy meghallgassa híreiket. Kereval nagy kunyhója előtt
gyűltek össze, a verem közelében, amit Scathel Sabannak ásott; a férfiak a földre
kuporodva a mesélőkhöz közeli helyeket foglalták át, míg az asszonyok hátrébb
telepedtek le. Azt mindenki tudta, hogy Lengar átvette atyjától Ratharryn uralmát, az öt
fiatalember azonban azokról a csatákról beszélt, melyeket a Ratharryn és Cathallo közti
fennsíkon vívtak meg. Elmondták, hogy Ratharryn serege Sarmennyn harcosaival
megerősítve súlyos veszteségeket okozott Cathallónak. Az ütközetekben nyolc
sarmennyni harcos veszett oda, tucatnyi másik megsebesült, és Ratharryn néhány
embere is áldozatul esett, ám Cathallo veszteségeit, állították az ifjú harcosok, fel sem
lehet mérni.
- Nagy varázslójuk meghalt az elmúlt télen - magyarázta az egyik harcos - és a baljós
előjel valamennyiük kedvét szegte.
- És Kital - kérdezte Saban - a törzsfő?
- Cathallói Kital halott - felelte a lándzsás. - Vakkal végzett vele az egyik ütközetben. - A
hallgatóságból sokan odaverték a földhöz lándzsájuk végét, hogy kimutassák örömüket,
amiért Sarmennyn egyik hőse végzett az ellenség törzsfőjével. - Utódja bőkezű ajándékot
küldött, a béke reményében.
- És elfogadták az ajándékot? - akarta tudni Kereval.
- Egy Maden nevű faluért cserébe.
- Hol vannak ezek az ajándékok? - kérdezte Scathel.
- Felét félretették - felelte a harcos - hogy később Sarmennynbe hozhassuk.
Ezt a hírt minden korábbinál nagyobb örömmel fogadták, de Scathel teljes
magasságában kihúzta magát és egyetlen mozdulattal véget vetett a vígasságnak.
- És az aranyunk? - nézett le az öt harcosra. - Ratharryni Lengar nem küldött nekünk
a r a n y a t ?
- Nem - vallotta be a csapat vezetője - de megmutatta nekünk a kincset.
- Megmutatta nektek! Milyen kedves tőle! - gúnyolódott Scathel. A főpap azzal emelte az
ünnep fényét, hogy terebélyes gyapjúköpenyt öltött, melynek anyagába több száz
sirálytollat szőttek, és ettől roppant mesebeli madárnak tűnt. Csapzott haját bőrszalaggal
kötötte hátra, amely mögé további tollakat szúrt, míg nyaka körül apró csontokból készült
láncot viselt. Erek aranyát Ratharrynban teszik közszemlére! Láttátok az egész kincset?
A dühödt kérdés nyomán várakozásteli csend telepedett a hallgatóságra. Az öt férfi egyre
inkább feszengett.
- Nem az egészet - ismerte el a vezér egy idő után. - Csak három nagyobb darabot.
- És a kisebbek közül el is tűnt néhány - tette hozzá egy másik harcos.
- Hová tűnt? - kérdezte Scathel rikácsoló hangon.
- Hengall adott tovább rajtuk - felelte az első férfi - még mielőtt megérkeztünk volna.
- Kinek adta őket? - kérdezte Kereval döbbenten.
- Cathallónak.
- De hát ti legyőztétek Cathallót! - bömbölte Scathel. - Nem követeltétek vissza az
a r a n y u n k a t ?
- Azt állítják, az arany eltűnt - válaszolt az ifjú szánalmasan vékony hangon.
- Eltűnt! - mennydörögte Scathel. - Eltűnt! - Vak dühével Kereval felé fordult. A törzsfő,
jelentette ki Scathel, ostoba módon megbízott Ratharrynban. Hitt Lengar ígéretében,
amikor a drága kincs egy részét máris elszórták, akár a ganét. És mennyit fognak még
elherdálni belőle? A tömeg most már teljes szívéből Scathelt támogatta. - Lengar
hamarosan biztonságban érzi majd magát - kiáltott Scathel. - Kicsikarta ellenségéből a
békét, és nemsokára az embereinkre sem lesz szüksége. Legyilkolja valamennyit, csak
hogy megtarthassa az aranyat! Amikor itt van ő! - Sabanra mutatott. - Ha rajtam áll,
Ratharryni Lengar a kegyelmünkért fog rimánkodni. Teszek róla, hogy a fájdalom elvegye
az eszét, hogy mérges kelések borítsák el a testét, hogy elveszítse a látását! Igen, akár
meg is vakíthatom! Elveszem előbb az egyik szemét, azután a másikat, majd a kezeit, a
lábait, és végül, még mielőtt elvenném az életét, megfosztom a férfiasságától is! Azt
hiszitek, ha majd a szörnyű sebek feltépik rothadó húsát, nem fog Lengar sírva
imádkozni, bárcsak sólymok repítenék vissza hozzánk a kincseinket? - Az emberek
üdvrivalgásban törtek ki és a földet verték lándzsáik nyelével.
Kereval feltartott kézzel csendesítette el őket.
- Ígéretet tett Lengar arra, hogy visszajuttatja a kincseket? kérdezte az öt harcostól.
- Azt mondta, csak a templomunkért cserébe - felelte a vezér.
- Kiválasztottad már a templomot? - kérdezte Kereval Camabantól.
Camabant láthatóan meglepte, hogy megszólítják, mintha oda se figyelt volna az eddigi
b e s z é l g e t é s r e .
- Biztos vagyok benne, hogy meg fogom találni - válaszolta közömbös hangon.
- De ha meg is találod - gúnyolódott Scathel - és el is tudod vinni, fivéred vajon
visszajuttatja az aranyat?
Camaban megfontoltan bólintott.
- Ígéretet tett rá.
- Ígéretet tett rá! - kiáltotta Scathel. - ígéretet tett rá! Mégsem tartotta fontosnak közölni
velünk, hogy az arany egy részét már elosztogatta! Mi mindent rejteget még előlünk? Mi
mindent! A pap ezzel hirtelen összeroskadt, és kezeibe temette arcát, hogy hosszú haja a
földet seperte. Egy ideig csak nyögdécselt és vonaglott szemmel látható kínjában, és a
tömeg lélegzetvisszafojtva figyelte, amint Erekkel társalog. Saban nyugtalan pillantást
vetett Camabanra, amiért fivére meg sem próbálkozik egy ilyen előadással, de Camaban
csak ásítozott.
Scathel most hátravetette a fejét és a tiszta esti égboltra üvöltött. Az állati ordítás
fokozatosan nyöszörgéssé szelídült, miközben a pap szemei kifordultak helyükből, hogy
csak a fehérjük látszott.
- Az isten szól - tört fel Scathelből a rekedtes hang - ő szól hozzátok. - Sabanon
eluralkodott a rémület, hiszen előre tudta, mi áll majd az isten üzenetében.
Kétségbeesetten fordult Camabanhoz, de Camaban csak ölébe vett egy kóbor macskát
és közönyösen szedegetni kezdte a bolhákat a bundájából. Vért kell használnunk! -
rikácsolta Scathel, majd hirtelen Sabanra mutatott. - Ragadjátok meg!
Tucatnyi harcos is vetélkedett azért, hogy lefogja Sabant, akinek ocsúdni sem volt ideje.
Haragg megpróbálta lerángatni Sabanról a férfiakat, mígnem valaki leütötte lándzsájával.
Cagan üvöltve sietett apja megmentésére, és hat ember kellett ahhoz, hogy megfékezze
és arccal a földre fektesse a süketnéma óriást. Saban próbált szabadulni, de a
lándzsások keményen nekiszorították Kereval kunyhójának falához. Ügyet sem vetettek
törzsfőjük parancsaira - a hír, hogy Erek kincsének egy részét elherdálták, mindenkit
f e l b ő s z í t e t t .
A főpap lerázta magáról a sirálytollas köpenyt, és most csupaszon állt előtte.
- Erek! - kiáltotta. - Amit ezzel az emberrel teszek, tedd azt a fivérével!
Saban tehetetlenül figyelte, amint Scathel feléje indult. Diadal fénylett a pap arcán, diadal
és izgalom, és Saban ráébredt, hogy Scathel nagyon is élvezi ezt a kegyetlenséget.
Camaban ügyet sem vetett az összetűzésre, és a macska torkát csiklandozta, amíg
Scathel az egyik paptól átvett egy kovakést.
- Vedd el Lengar látását! - parancsolta Scathel az istennek, majd kinyújtotta bal kezét és
marokra fogta Saban haját. A lándzsások még szorosabban tartották, és Saban nem
tehetett mást, mint hogy elfordította fejét a közelgő penge elől.
- Nem! - kiáltott fel Aurenna.
A kés hatalmas árnyként reszketett Saban látásának peremén.
- Nem! - mondta újra Aurenna. - Nem, amíg én élek!
Scathel sziszegve fordult felé.
- Nem, amíg én élek - ismételte a lány nyugodt hangon. Keresztülvágott a tömegen és
egyenesen belenézett Scathel szemébe. - Tedd le a kést.
- Mit számít ő neked? - akarta tudni Scathel.
- Meséket mond nekem - felelte Aurenna. Nem vette le a tekintetét Scathel arcáról, és
Saban, aki eddig szálas termetű férfinak gondolta a papot, most látta, hogy a
napmenyasszony majd ugyanolyan magas. Hófehéren és aranylóan, egyenes háttal és
háborítatlanul nyugodt arccal állt a tébolyult főpap előtt. - Ha majd uram elé járulok -
közölte - jelet küld az arannyal kapcsolatban.
Scathel arca összerándult. Egy lány adott neki parancsot, csakhogy ez a lány istennő volt,
és nem hagyott számára más választást, mint az engedelmességet. Scathel kényszerűen
meghajtotta a fejét és hátrébb lépett.
- Tegyétek a verembe - utasította a két lándzsást.
Aurenna megint közbeavatkozott.
- Nem teszitek oda - jelentette ki. - Még nincs vége a meséinek.
- A verembe kell kerülnie! - erősködött Scathel.
- Nem, amíg útra nem keltem. - Aurenna addig meredt a papra, amíg az fel nem adta az
ellenállást. Scathel intett a lándzsásoknak, hogy engedjék szabadon Sabant.
A következő estén a napmenyasszony templomának kőpillére nem vetett árnyat, olyan
sűrűn gyülekeztek a felhők nyugaton. Ám a papok úgy döntöttek, hogy így vagy úgy, de
elérkezett az idő.
Virradatkor elindulnak a Tenger Temploma felé, és este a tűzbe küldik Aurennát.
Aznap éjjel feltámadt a szél, hogy megtépázza a zsúpfedőket és a fákat. Saban a
prémjén feküdt, átadta magát nyomorúságának, és megesküdött volna rá, hogy
szemhunyásnyit sem aludt, még ha nem is látta vagy hallotta, amikor az éjszaka közepén
Camaban némán kicsusszant a kunyhójukból.
Camaban Maikin szentélye felé vette az irányt, ahol imát mondott az időjárás istenének.
Hosszú ideig fohászkodott, miközben a szél újra meg újra nekiveselkedett a település
cölöpkerítésének, és a folyót borzoló hullámok fehéren tajtékzottak. Camaban meghajolt
az isten előtt, és megcsókolta a bálvány megfeketedett lábát, azután visszatért Haragg
kunyhójába, és beburkolózott medveprém köpenyébe. Sokáig hallgatta Cagan
hortyogását és Saban nyöszörgését, amikor pedig lehunyta a szemét, a hegyek közt
megbújó templomra gondolt, az Árnyak Templomára - látta, ahogyan mintegy
varázsütésre Ratharryn zöldellő dombjai közé fészkeli magát, látta a napistent a dombok
felett, hatalmasan és aranylóan, ahogyan magához öleli a világot, és Camaban zokogni
kezdett, hiszen megértette, hogy képes boldoggá tenni ezt a világot, hacsak az ostobák
meg nem akadályozzák ebben. Márpedig ostobákból több van, mint elég. Azután lassan ő
is álomba sírta magát.
Hajnalban Saban kezdett elsőként fészkelődni. Odakúszott a kunyhó bejáratához, és
látta, hogy vége a szép időnek. A szél a fák tetejét korbácsolta, a hegycsúcsok felett
szürkés-fekete fellegek rohantak.
- Esik? - kérdezte Camaban.
- Nem.
- Jól aludtál?
- Nem.
- Én igen! - kiáltott Camaban. - Egész álló éjjel!
Saban képtelen volt elviselni fivére harsány jókedvét, ezért útnak indult a faluban, ahol a
törzs nemrég megébredt tagjai felkészítették magukat az előttük álló napra és éjszakára.
Elelemmel teli zsákokat és vízzel teli iszákokat visznek majd a Tenger Templomába,
hiszen a ceremónia eltart egész nap, és miután a nap arája besétál a lángok közé, addig
táncolnak a templomban, amíg a tűz le nem csillapodik annyira, hogy kiemeljék és porrá
őröljék Aurenna elszenesedett csontjait.
Kereval, aki hódprém köntösbe öltözött és óriási bronzhegyű lándzsát hordozott,
megparancsolta lándzsásainak, hogy nyissák meg a falu kapuit. A harcosok vörös földdel
mázolták be arcukat, hajukat szőrmecsíkokkal kötötték hátra. Aznap senki sem halászott
vagy dolgozott; a törzs valamennyi tagja a Tenger Templománál gyülekezett, és a népek
Sarmennyn legtávolabbi csücskéből is eljöttek, hogy elkísérjék a napmenyasszonyt utolsó
útjára. Haragg egy ideig figyelte az előkészületeket, azután, amikor már nem tudta
elviselni a látványt, hirtelen elfordult.
- Gyere velem vadászni - kérte Sabant.
- A fivéred aligha engedne el - biccentett Saban a lándzsások felé, akik Scathel parancsát
követve minden lépését figyelték. A mai napot a főpap túszaként kellett eltöltenie. Saban
magában eltűnődött, miért nem menekült keletnek az éj leple alatt, és közben jól tudta,
hogy Aurenna miatt. Szerette a lányt, és nem hagyhatta el, még ha maradásával nem is
segíthetett rajta.
Haragg és Cagan egy hosszú, fatörzsből kivájt csónakon átkelt a folyón, és beleveszett az
erdőbe. Egy pillanattal később Scathel lépett elő Kereval kunyhójából. A főpap tollas
köpenyét viselte, mely szertelenül repkedett az feltámadt szélben. Haját vörös iszappal
keményítette meg, míg nyakában a tengeri szörny egy láncra fűzött fogát viselte. A
derekán, övébe tűzve két kést hordott. Leckan, aki rangban közvetlenül utána
következett, cserzett emberi bőrből való kámzsát viselt, és a megnyúzott két férfi arcát
még most is tisztán ki lehetett venni a háta közepén, hosszú hajuk nyomaival együtt. Egy
másik pap agancsokat öltött a fejére. Táncolva tűntek elő a kunyhóból, és láttukra a törzs
tagjai ringatózni kezdtek, jobbról balra. Egy dobos püfölni kezdte hangszerét, és a
táncosok követték az egyhangú ütemet, miközben valaki énekelni kezdett. Camaban is
csatlakozott a táncosokhoz. Szarvasbőr köpönyegét viselte, és arcára korommal rajzolt
c s í k o k a t .
Scathel Sabanra mutatott.
- Fogjátok! - parancsolta, és tucatnyi vörösre mázolt harcos indult meg Saban felé, hogy
lándzsájával a verem felé terelje, ám mielőtt a mélységbe taszíthatták volna, felbukkant
A u r e n n a .
Sápadt arcát sötét árnyak felhőzték, de magas, karcsú testén hófehér gyapjúköntöst
viselt, míg nyakán és mellkasán a kincseket pótló aranyak csillogtak. Haját simára
fésülték, de a szél minduntalan összeborzolta, amint a táncoló papok felé közeledett.
Nem nézett Sabanra, a földre szegezte tekintetét, és amikor Scathel magához szólította,
ő engedelmesen a kapu felé fordult. A tömeg egy emberként sóhajtott fel, miközben a
táncosok csatlakoztak a menethez, mely a nap aráját a Tenger Templomába kísérte.
Scathel biccentett a Sabant vigyázó lándzsásoknak, mire ketten lehúzták a köpenyt a
válláról, miközben a harmadik kést húzott elő és teljes hosszában felmetszette Saban
tunikáját, majd addig rángatta róla a rongyokat, míg tetőtől talpig csupasz nem lett.
- Ugorj - mordult rá a lándzsás.
Saban utoljára még körültekintett. Camaban felé se nézett, Aurenna pedig már a kapun
túl járt - azután az egyik türelmetlen lándzsás felé mozdult, és Saban, megadva magát
sorsának, beleugrott a verembe. Mélyre zuhant, és fájdalmasan csapódott a földbe.
Amikor felállt, látta, hogy felugorva se tudná elérni a gödör peremét. Az ágakból szőtt
fedővel máris lezárták a vermet, majd a rögzítő peckeket is leverték a földbe.
Azután már csak a szél sóhajtozása maradt. A tompán dübörgő dob hangja lassan elhalt,
amint a törzs elhagyta a falut. Az egyik őrzésére kirendelt lándzsás vízzel teli tömlőt vetett
neki oda a rácsozat egy résén, majd ő is a többiek után sietett, és hátrahagyta Sabant,
aki lekuporodott az egyik sarokban, térdét átkulcsolva és fejét a karjaiba temetve.
Aurenna meg fog halni. És őt megkínozzák, megvakítják és megnyomorítják. Csak mert
az arany Ratharrynba került.
Ratharryn papjai éppúgy felismerték, hogy elérkezett a nyári napforduló ideje, és a
szürkület közeledtével a törzs tagjai tüzeket gyújtottak, majd felkészültek a bikatáncra és
a tűzugrásra. Dérrewynre nem ragadt át izgalmuk. Lengar kunyhójának egyik sarkában
húzódott meg, a nehéz bőrfüggöny mögött. Mezítelen volt. Lengar ragaszkodott ehhez,
aki élvezte, ha megalázta és cathallói cédának nevezte. Lengar felesége volt,
rákényszerítették, hogy hozzámenjen Slaol templomában, de az utolsó holdak idején már
Lengar bármelyik barátja magához hívhatta, és neki mennie kellett, különben
megkockáztatta a verést, pedig máris zúzódások borították az arcát, a vállait és a karjait,
ahogyan részegen erőszakot tettek rajta. Jegar verte el a legjobban, mert rajta
gúnyolódott a legtöbbet. Valamennyiüket kigúnyolta, nem lévén más védekezése. Most
ott kuporgott a függöny mellett, kihallgatta a három férfi beszélgetését, s közben érezte,
ahogy a kisbaba fészkelődik a méhében. Tudta, hogy Lengar gyermeke, ahogyan abban
sem kételkedett, hogy fiú lesz. Két, legfeljebb három hold múlva megszületik. A férfiak
egyre kevesebb figyelemre méltatták, mióta kiütköztek rajta a terhesség jelei, ám ettől
még nem bántak vele kegyesebben. Egyikük sem figyelt fel azonban a benne fortyogó
indulatra. Azt hitték, legyőzték őt.
A három férfi, Lengar, Jegar és Vakkal, Cathallóról beszélt. Vakkal, aki a Sarmennynből
érkezett harcosokat vezette és segített Lengart törzsfővé emelni, éppen kék tetoválásaival
hencegett, mint akármelyik ratharryni, és a ratharryniek nyelvét is beszélte. Ő is azok
közé tartozott, akik bármikor magukhoz hívhatták Derrewynt, pedig ez a kiváltság csakis
Lengar közeli barátainak adatott meg. A férfi elhallgatott, amikor Lengar kijelentette, hogy
Cathallo megérett a végső vereségre. A törzs még nem heverte ki Sannas halálát, és a
vénasszonnyal együtt elveszett a varázserő is, amely Lengar meggyőződése szerint
Cathallót oltalmazta. Nyár végén, jelentette be Lengar, Ratharryn újra Cathallóra támad,
csak ezúttal porig rombolja az ellenség táborát. Lerontják a nagy templomot, a földdel
teszik egyenlővé a szent halmot, és levizelik Cathallo őseinek sírját.
- Hallottad, ribanc? - kiáltott fel Jegar. Derrewyn nem válaszolt. - Konok kis lotyó -
mormolta Jegar, és Derrewyn a szürcsölésből tudhatta, hogy most is a Kintiek italát
v e d e l i .
- Ma éjjel, jegyezte meg Vakkal, Sarmennynben megégetik a nap menyasszonyát.
- Talán nekünk is el kellene égetnünk Derrewynt - vetette fel Jegar.
- Slaolnak nem kellene - torkollta le Lengar. - Ha egy ilyen lotyót adunk Slaolnak, még
megharagszik ránk.
- De azt se bocsátana meg - szúrta közbe Vakkal - ha nem néznénk meg, ahogyan ma
este lenyugszik. - A tüzek máris fennen lángoltak Ratharryn mezein, és a bikaemberek
alig várták, hogy táncra perdüljenek Slaol templomának faoszlopai között.
- Indulnunk kell - jelentette ki Lengar. - Te itt maradsz, lotyó! - kiáltott a bőrfüggöny felé,
és egyik ifjú harcosát hagyta hátra, hogy a kunyhó padlója alá ásott és az értékes
prémhalom alá rejtett kincseket őrizze. - Ha gondod lenne a lotyóval hagyta meg az ifjú
lándzsásnak - csak vágd jól szájon.
A lándzsás letelepedett a tűz mellé. Nagyon fiatal volt még, bár máris két kék tetoválás
díszelgett rajta, ami azt jelezte, hogy a Maden feletti magaslaton Cathallo két harcosával
is végzett. Akárcsak a törzs többi harcosa, ő is nagyra tartotta Lengart, amiért az új
törzsfő rettegette, s főként gazdaggá tette Ratharryn lándzsáit. Az ifjú sok jószágról és
asszonyról álmodott. Hatalmas kunyhót képzelt magának, ahol a hőstetteit zengő énekek
születnek majd.
A váratlan neszre oldalt kapta a fejét, és látta, hogy Derrewyn tűnik fel a bőrfüggöny
mögül. A lány térdepelt, és amikor a harcos észrevette, alázatosan meghajtotta a fejét.
Gondosan kifésülte hosszú haját, és borostyán függőt kötött a nyakába, ám ettől
eltekintve mezítelen volt. Leszegte a tekintetét, és nyöszörgő hangot hallatott, miközben
négykézláb közeledett. A lándzsás ösztönösen körülnézett, nem figyeli-e őket valaki, de
nem látott egy lelket sem. Csak a nagyon vének és betegek maradtak Ratharrynban; a
többiek mind Slaol templomában gyülekeztek, ahol a bikaemberek űzték a lányokat az
isten nagyobb dicsőségére.
A lándzsás megigézve figyelte Derrewyn közeledését. A lángok élesen kirajzolták a lány
melleinek árnyékát és puha fényekbe burkolták hasa kerekségét. Amikor Derrewyn
alázatosan feltekintett, mérhetetlen szomorúság csillant a szemében. Szánalomra
méltóan nyögdécselt, miközben egyre közelebb araszolt a rőt fényben. A harcos
összevonta a szemöldökét.
- Vissza kell menned - mondta nyugtalanul.
- Ölelj meg - könyörgött a lány. - Olyan magányos vagyok. Ölelj magadhoz.
- Vissza kell menned! - erősködött a férfi. Halálra rémítette a lehetőség, hogy a fényesen
dagadozó pocak fel talál fakadni, ha erővel próbálja visszalökni a lányt a függöny mögé.
- Ölelj magadhoz - könyörgött a lány, és félretolta a rá szegeződő lándzsát, hogy puha
karjával átölelje a férfi nyakát. - Kérlek, ölelj magadhoz.
- Nem - mormolta a férfi - nem - de túlságosan félt ellökni magától a lányt, inkább
engedte, hogy az magához húzza a fejét. Megérezte a lány hajának illatát. - Vissza kell
menned - bizonygatta erőtlenül, miközben a lány összeszorított combjai közé nyúlt, ahová
a rövid bronzkést rejtette, és felkapta a fegyvert, egyenesen bele a férfi gyomrába. A
lándzsás szemei kikerekedtek, aztán a férfi felhördült, amint a lány a gyomrában
elfordította, majd felfelé rántotta a pengét, keresztül a tüdő alatti izomszalagokon, bele a
szív körüli véredényekbe, ahonnét a férfi élete görcsösen lüktető sugarakban ömlött a
csuklójára, a combjaira. A lándzsás próbálta ellökni magától, de ereje gyorsan enyészett;
a lány hallotta halálhörgését, látta, ahogy a szemei elfelhősödnek, és most először érzett
örömet, amióta Lengar visszatért. Mintha Sannas nyughatatlan lelke töltötte volna. A
gondolattól egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, majd a halott ember teljes súlyával
ránehezedett, ő pedig kiszabadította a véres kést és félrelökte a tetemet, amelynek feje
egyenesen a tűzbe zuhant. Zsíros haja, amibe a férfi minden evés után beletörölte ujjait,
pattogva kapott lángra és tüzesen felfénylett a szürkületben.
Derrewyn ekkora már visszatért a kunyhóba. A prémhalomhoz sietett, melynek tetején
Lengar szokott aludni, félrelökte a szőrméket, és a véres késsel kaparni kezdte a kunyhó
padlóját. Feltépte a földet, és addig merítette bele markolatig a pengét, amíg bele nem
ütközött a keményre cserzett bőrbe; ekkor eltakarította a földet, és kiemelte a zacskót a
tűz fényébe.
A bőrzacskó belsejéből előkerült Sarmennyn nagy aranyrombuszainak egyike és két
kisebb darab. Remélte, hogy az összes aranyat megtalálja, de Lengar minden bizonnyal
szétosztotta a kincseket, és a többi darabot a kunyhó más részein rejtette el. Egy
pillanatig fontolóra vette, hogy ízekre szedi a kunyhót, felforgatja a prémeket és felássa a
földet, ám ennek a három aranynak is elégnek kellett lennie.
Felhúzta Lengar egyik tunikáját, a lábára bőrcipőket kötött, és magához vette a drága
bronzkardot is, amit Lengar a kunyhó egyik gerendáján tartott. Elvitte a zacskót, benne a
három arannyal, és a kunyhó bejáratához lépett, ahol mozdulatlanná dermedt. Még nem
sötétedett be teljesen, de sehol sem látott senkit, ezért felkapta a tunika szegélyét és
kilépett a szemöldökfa alól.
Lándzsások őrizték a Ratharryn nagy sáncán átvezető mindkét töltésutat, ezért Derrewyn
a kapuk közt félúton húzódó vizesárok felé szaladt. Sokat esett a nyáron, és az árok alján
vastagon állt az iszap, de a lány átkelt ezen is, és felkapaszkodott a roppant töltésre. Itt
lassított, hogy beleolvadjon az árnyakba és egyetlen lándzsás se lássa meg, de talán
maga Lahanna vigyázott Derrewynre ezen az éjjelen, mert gond nélkül sikerült elérnie a
sánc peremét. Itt egy percre megállt, és megfordult, hogy lássa a lenyugvó napot, mely
éles sugaraival felszabdalta a délnyugati látóhatárt elfelhőző sötét fellegeket. A törzs
tagjai a templom dúcai körül táncoltak, míg messze, a fennsíkon, az újonnan emelt Ég
Temploma újra üresen árválkodott.
Derrewyn macskaként sziszegett a napra. Lengar Slaolt imádta, Slaol tehát Derrewyn
ellensége volt, és a lány lekuporodott a sáncot koronázó koponyák fölé, hogy köpjön
egyet a nap felé, mely vörösbe és aranyba áztatta a kilyuggatott felhőket. Azután a
világosság váratlan hirtelenséggel eltűnt.
S vele együtt eltűnt Derrewyn is. Lecsusszant a töltés túlsó oldalán, és addig futott a sötét
erdőben, míg el nem érte a folyót, ahol északnak fordult. Amikor elhaladt a sziget mellett,
ahol először összefeküdt Sabannal, eszébe jutott ugyan a fiú, ám az emlék nem lágyította
meg a szívét. Száműzte magából a gyengéd érzelmeket, akárcsak a kedvességet,
nevetést és szánakozást - könnyek mosták el valamennyit. Cathallo szajhájává tették, és
mostantól csakis Cathallo bosszúján fog munkálkodni.
A napfordulat rövid éjszakája lehullt, és ó kitartóan haladt tovább észak felé.
Később, sokkalta később meghallotta a nyomában csaholó vérebeket, de már áthaladt a
folyón, és a vérebek nem követhetnek egy lelket a vízen keresztül, ezért Derrewyn is
tudta, hogy szabad. Még át kellett jutnia a Madenben hátrahagyott lándzsasokon és az
ingoványon, de magabiztosnak és erősnek érezte magát, amiért Lahanna a feje felett
fénylett, és ő kezében szorongatta a napisten hatalmának egy darabkáját, amit át fog adni
L a h a n n á n a k .
Megmenekült, Lengar gyermekét hordozta, és készen állt a bosszúra.
Sarmennynben délután esni kezdett. A szél felerősödött, az eső egyre jobban
nekiveselkedett, és az ágakból szőtt rácsozaton keresztül Saban láthatta, ahogy az égen
feketén örvénylenek a viharfelhők. A szél belekapaszkodott a kunyhók zsúpfedelébe, és
az esővíz kezdte elárasztani a vermet.
Saban a mennydörgés első hangjaira felvetette a fejét és a vihar istenéhez fohászkodott,
azután addig kutatott a verem felázott oldalán, míg elő nem ásott egy éles peremű követ,
melyet létrafok gyanánt használhatott. Beágyazott egy második lépőkövet is, majd egy
harmadikat, azután megpróbált felkapaszkodni rajtuk, de csupasz lábai megcsúsztak a
nedves földön, és folyton visszaesett az egyre emelkedő vízbe.
Sírva fakadt tehetetlenségében, majd újabb követ keresett és megpróbálta
megnagyobbítani a lépcsőfokokat. A víz már a bokájáig ért. A zápor végigsöpört a
vesszőfonaton és az arcába csepegett, a szél üvöltése egy pillanatra sem maradt abba,
és a hangzavarban Saban még azt sem hallotta, ahogy a vesszőfonat recsegve-ropogva
elválik a verem szájától. Csak akkor értette meg, hogy a segítségére siettek, amikor egy
nedves köpeny ereszkedett le hozzá, és Haragg lekiáltott, hogy ragadja meg.
Saban Haraggot és Cagant látta a fenti félhomályban. Megragadta a köpenyt, és Cagan
úgy emelte ki a veremből, akárha kisgyermek lett volna. Elterült a csatakos füvön,
reszketve a kimerültségtől, miközben a fej felett tovább tombolt a vihar, mely a tengerről
kélt és végigsöpört az egész partvonalon. A fák eszelős táncot jártak a visongó szélben,
míg a kunyhókról marokszám szakadt fel a zsúpszalma, hogy a szél szárnyán a folyó felé
záporozzon. A Saban őrzésére hátrahagyott lándzsásoknak nyomát se lehetett látni.
- Mennünk kell - emelte fel Haragg a fűről, de Saban lerázta magáról a kereskedő kezét.
Kereval kunyhója felé vette az irányt, és félrelökte maga előtt a bőrfüggönyt, félig arra
számítva, hogy itt találja őreit, de a kunyhó üresen állt, ő pedig végighempergett az egyik
prémen, hogy megszárítsa magát, majd magára öltött egy szarvasbőr tunikát.
Haragg követte a kunyhóba.
- Mennünk kell - erősködött.
- Mégis hová mehetnénk?
- Messzire. Itt elszabadult a téboly. Minél messzebb kell kerülnünk Scatheltől.
- Erek tébolya szabadult el. - Saban csizmát és köpenyt öltött magára, de elvette Kereval
egyik bronzkardját is. - A Tenger Templomához kell mennünk - fordult vissza Haragghoz.
- Hogy végignézzük a lány halálát? - kérdezte keserűen Haragg.
- Hogy lássuk, miféle jelet küld Erek. - Saban félrekapta a bőrfüggönyt, és kirontott a
tomboló viharba. Az egyik lándzsás most ott állt a falu közepén, és értetlenül meredt az
üres veremre. Amint elfordult, hogy magához kiáltsa társait, meglátta Sabant és
előreszegezett lándzsával rárontott.
- A veremben a helyed! - üvöltötte, ám szél dühödten félresöpörte szavait.
Saban is előreszegezte lándzsáját. Az őr megrázta a fejét, mintha csak azt jelezné, hogy
nem szeretné ledöfni Sabant, csupán vissza akarja terelni a verembe, ám Saban máris
elindult a kapu felé, mire az őr utána vetette magát, és Sabannak félre kellett ütnie a
lándzsáját. Hirtelen az elmúlt hetek minden félelme és csalódottsága felülkerekedett rajta,
hogy végig kellett néznie Aurenna csendes készülődését az elkerülhetetlen végre. Széles
mozdulattal az őr felé kapott, mintha csak szekercét használna, és a penge élesen
belehasított az őr arcába. A szél felkapta a vért és vöröslő ködpermetté szórta szét, és
Saban elvakult indulattal döfte a fegyvert az őr hasába, majd addig kaszabolta, amíg a
férfi hátra nem zuhant a sárba. Saban csizmás lábával taposott a haldokló hasára, hogy
kiszabadítsa pengéjét.
Aztán már rohant is, nyomában Haraggal és Cagannal.
Saban nem a halott szelleme elől futott, hanem mert a hosszú nap lassan a végéhez
közeledett, bár gyanította, hogy az átható sötétséget nem Slaol lenyugvása, hanem a
viharfelhők hozták rájuk. Ugyanaz a vihar volt - ébredt rá - amely Slaol kincsét
Ratharrynba repítette, ugyanaz a vihar, amely háborúságot robbantott ki az istenek között.
Saban megtántorodott a viharos szélben, mely kis híján letépte róla a köpenyt. A nehéz
bőr úgy verdesett a vállán, mint egy gigászi denevér szárnya, Saban pedig megoldotta a
csomót a nyakán és figyelte, amint a köpeny csapkodva verdes a felázott földön. Tovább
küszködött előre, vakon az esőtől, süketen a szél bömbölésétől.
Elért a tenger fölé nyúló dombokig, és félelemmel vegyes áhítattal figyelte, ahogy a tenger
megpróbálja ízekre tépni a szárazföldet. A csipkézett szélű, tajtékos hullámuk maguk is
dombokként tornyosultak, permetük az éles sziklákról visszacsapódva a sötétlő felhők
felé robajlott, mielőtt az orkán a fold felé repítette volna. Saban fejét előreszegve tovább
haladt, szemében a csípős tengeri sóval, nyirkos bőrén a fagyos széllel, és felette az
égbolt sötétebbnek tűnt, mint korábban bármikor. Haragg és Cagan nem maradt le
mögötte. Aznap nem láthatták a Slaol arcát, és talán, gondolta Saban, soha többé nem is
fogják látni. Talán elérkezett a világ vége, és Saban tehetetlenül felsírt a gondolatra.
Villám hasított bele a távoli hullámokba, feketére és fehérre választva szét a világot, majd
mennydörgő robaj hallatszott a fejük felett, és Saban nyöszörögve húzta be a nyakát az
istenek haragjától való félelmében. Felkapaszkodtak egy alacsony dombra. Újabb villám
tépte ketté az égboltot, amikor felértek a gerincére és az éles fényben Saban meglátta az
alattuk fekvő Tenger Templomát. A templom először elhagyatottnak tűnt, azután Saban
már látta, hogy az emberek szétszóródtak a mezőkön, és sziklák, fák alatt igyekeztek
menedéket találni. Csak alig néhányan maradtak a templomkörben, és jelenlétük tovább
űzte előre Sabant. Haragg és Cagan a domb gerincén maradt, a görgetegkövek közt
keresett menedéket.
A viharos óceán foszlányokká tépte magát a szirt lábánál, és a hullámok tajtékja átsöpört
a szirt felett, hogy megfürössze a templom köveit. A szirt alatt húzódó sziklaperemről,
ahol a máglyának lángolnia kellett volna, csak szánalmas gőz- és füstcsíkok szüremlettek
fel. A papok és lándzsások lekuporodtak a sziklakörben, és ahogy közelebb ért, Saban
Aurenna fehér köntösét is ott látta közöttük.
- A lány még élt.
A lándzsások fát hordtak a szirt peremére, és a nyirkos rönköket az odalent haldokló tűzre
vetették. Scathel a peremen állt és üvöltött, a tomboló szél rég leszaggatta már köpenye
tollait, és ha észre is vette Saban érkezését, nem törődött vele. Kereval elszörnyülködve
meredt a viharra, amelynél baljósabb előjelet aligha kaphattak volna.
Camaban meglátta Sabant, és ezt a pillanatot választotta arra, hogy elvégezze a maga
rítusát. Elvonszolta Aurennát a tűzhöz vezető ösvényhez, és elővonta az övében viselt
kést, hogy azzal szaggassa le az aranyat, melyet Kereval Erek elveszett kincsének
pótlására hozatott. Aurenna láthatóan átadta magát a révületnek. Scathel nekiveselkedett
a bómbólő szélnek, hogy ordítva tiltakozzon Camabannál, de Camaban nem hagyta
magát, s ezúttal Scathel hátrált meg Camaban elől, miközben Saban is beérte testvérét.
- A tűzbe kell mennie! - kiáltotta Camaban.
- De hát nincsen tűz!
- A tűzbe kell mennie, ostoba! - rivallt rá Camaban, és megragadta Aurenna fehér
köntösének nyakát, hogy a késsel felszakítsa az anyagot.
Saban megragadta fivére kezét, de Camaban lerázta magáról.
- Meg kell lennie! - üvöltötte túl Camaban a tébolyultan tomboló orkánt. - És illően kell
meglennie! Hát nem érted? Rendesen kell csinálnunk!
És akkor Saban végre megértette. Aurennának meg kell tennie a kötelességét és bele kell
sétálnia a tűzbe, ha pedig nincs tűz, az legyen más gondja. Saban tehát félrelépett, és
végignézte, ahogy testvére végighasítja Aurenna köntösét. A nehéz gyapjú eszelősen
verdesett, amint felvágták, Camaban pedig addig rángatta a foszlányokat, míg az átázott
öltözet Aurenna lábához nem omlott, és a lány ott nem állt előttük mezítelenül.
Mezítelen volt, hiszen a menyasszonynak így kell ura elé járulnia, és elérkezett az idő,
hogy Aurenna Slaol elé járuljon. Camaban ráripakodott.
- Indulj, indulj! - És Aurenna elindult, bár az elemek minden erejükkel igyekeztek
tartóztatni karcsú testét, és még most is, mintha csak révületben lenne, úgy mozgott
előre. Camaban egy lépéssel mögötte járt, egyre tovább ösztökélte a templomkörben
megkövültén álló papok között.
A szirt pereme alól még most is felszivárgott némi füst és gőz, csak hogy a szél egy
szemvillanás alatt semmivé foszlassa. Saban Aurenna mellett haladt, de kívül maradt a
kövekkel megjelölt szent ösvényen, és a szél mintha csak még szilaj abban tört volna
rájuk, ahogy a lány a perem közelébe ért. Lábai megcsúsztak a nedves fűcsomókon, haja
csatakosan örvénylett mögötte, de ő engedelmesen nekifeszült a szélnek és tovább tört
e l ő r e .
- Menj! - kiáltozta Camaban. - Menj!
A szirt pereméhez érve Saban látta, hogy a tűz még most sem aludt ki teljesen. A papok
hatalmas máglyát raktak, és a fát már délben meggyújtották, hogy azóta is folyamatosan
táplálják. A szél, a vízpermet és az eső addig korbácsolták a zsarátnokot, amíg nyirkos,
megfeketedett és elszenesedett rónkók halmává nem omlott össze, de a mélyben, a
máglya szívében néhány parázs még most is kitartóan ellenállt a fergetegnek.
- Nézd! - kiáltott diadalittasan Camaban. - Nézd! - Saban és Aurenna egyszerre emelte a
fejét, hogy lássa, amint a sötéten feketéllő délnyugati látóhatáron hajszálnyi vérvörös seb
nyílik. A napisten ott várakozott. Őket figyelte, míg vére átütött a felhőkön. - Most ugorj! -
rivallt rá Camaban Aurennára.
Mennydörgés robaja remegtette meg a világot. A szirtek mentén villámok cikáztak végig.
- Ugorj! - kiáltotta újra Camaban, és Aurenna felsikoltott, talán félelmében, talán
diadalában, amint lelépett a szirt pereméről, hogy belehulljon a tűz esőtől és tengervíztől
átázott '6Daradványaiba. Megtántorodott, amint leért a peremre, majd egy széllökés
kibillentette egyensúlyából, az elszenesedett rönkök szilánkokra törtek a talpa alatt, és
amint nekitántorodott a szirt falának, Saban még látta az utolsó örvénylő füstgomolyagot,
azután a tűz semmivé porladt. Aurenna megtette, amit meg kellett tennie, ám az isten
visszautasította az áldozatot.
Saban leugrott a sziklaperemre. Levette tunikáját, és átbujtatta rajta a lány fejét.
Aurennának annyi ereje sem maradt, hogy a karját emelje, Sabannak kellett lerángatni a
tunikát a testén, hogy megóvja az esőtől. A lány csak ekkor nézett fel rá, ő pedig átkarolta
és szorosan átölelte, miközben Aurenna görcsösen zokogni kezdett a viharban vonagló
tenger felett.
Életben maradt. Megtette, amit elvártak tőle, és Sarmennyn a saját vesztébe rohant.
A vihar kezdte kiadni az erejét. A tenger még most is ostromolta a parti sziklákat és
fehéren tajtékzott az egyre sűrűsödő sötétségben, ám a vihar erőtlen széllökésekké
szelídült, és az eső is egyre csendesebben hullt alá.
Saban felsegítette Aurennát a szirt peremére. A lány a tunika ujjaiba rejtette karját, amely
úgy csüngött rajta, akár egy álomban.
- Megtette! - kiáltotta oda Camaban a papoknak.
Haragg leereszkedett a domboldalon, és odalépett Camaban mellé.
- Megtette!
Kereval vigasztalannak tűnt. A napmenyasszony végzete ékesen árulkodott a törzs
elkövetkező évéről, és még senki sem látott olyant, hogy egy menyasszony a tűzbe
ugorjon, majd sértetlenül távozzon.
Scathel fájdalmában és dühében vadállatként üvöltött, majd kiragadta a lándzsát az egyik
harcos kezéből és Camabanra rontott.
- Te tetted! - bömbölte. - A te műved! Te hoztad ránk a vihart! Az elmúlt éjjel láttak Maikin
szentélyénél! Te hoztad a vihart! - Legalább tucatnyi harcos csatlakozott a főpaphoz, és
most valamennyien Camaban felé közeledtek, arcukon gyilkos indulattal.
Saban korábban eldobta lándzsáját, hogy segítsen Aurennának, és a lány most is belé
kapaszkodott, így semmit sem tehetett, hogy testvérét mentse - de Camabannak nem is
volt szüksége segítségre.
Egyszerűen csak felemelte egyik kezét.
És a kezében egy arany rombuszt tartott. A nagy rombuszt, amit Sannas kunyhójából
hozott el.
Scathel megtorpant. Meredten nézte az aranyat, majd feltartotta a kezét, hogy visszafogja
a lándzsásokat.
- Azt akarod, hogy a tengerbe hajítsam a kincset? - kérdezte Camaban. Megmutatta
másik kezét is, benne a tizenegy kisebb rombusszal. - Én nem bánom! - Hirtelen tébolyult
kacajt hallatott. - Mit számít nekem Erek kincse! De mit számít neked? kérdezte eszelős
fejhangon. - Hagytad elveszni, Scathel! Még csak nem is őriztetted a kincseid! Adjuk csak
vissza a tengernek. - Azzal elfordult, és úgy tett, mintha belevetné az aranyat az erejüket
vesztett hullámokba.
- Ne! - könyörgött Scathel.
Camaban újra felé fordult.
- Miért ne? Hagytad elveszni, Scathel! Te mocskos kis ganajtúró féreg, te kóbor szukák
fattya, hagytad elveszni Erek kincsét! Nekem kellett megmentenem, amennyit lehetett. -
Magasra tartotta az aranyakat. - Én varázsló vagyok, Sarmennyni Scathel - kiáltotta
erőteljes hangon. - Én varázsló vagyok, de te annyit se érsz, mint a por a talpam alatt.
Rábírtam az ég szellemeit és a szél szellemeit, hogy repüljenek Cathallóba, megmenteni
az aranyat, amely így visszajutott Sarmennynbe, még ha te meg is szegnéd az
egyezséget, amit törzsfőd kötött a fivéremmel. Te, Sarmennyni Scathel, ellenszegülsz
Ereknek! Egy templomot kér tőled, hogy dicsősége újra teljes fényében ragyogjon, és mit
tesz erre Sarmennyni Scathel? Az isten akaratának útjába áll, akár egy ganajtúró disznó a
szarvasbika elé. Ellenszegültél Ereknek! Akkor nekem miért kellene odaadnom az
aranyat, amit Erek elvett tőled? Nem, a tengerben jobb helye lesz. - Megállt a szirt
peremén, a hamvába holt tüz felett, és megint azzal fenyegetett, hogy a habok közé veti
az aranyat.
- Ne! - kiáltotta Scathel. Úgy meredt az aranyra, mintha magát Ereket látná. Könnyek
peregtek végig elvadult arcán, míg szemeiben a hamisítatlan áhítat csillant. Térdre
zuhant. - Kérlek, ne! - könyörgött Camabannak.
- Ratharrynnak adod a templomot? - kérdezte Camaban.
- Ratharrynnak adom a templomot - felelte alázatosan Scathel, még mindig térden állva.
Camaban észak felé mutatott.
- Tébolyodban, Scathel - mondta - a hegyek között kettős sziklakört emeltél. Azt a
templomot akarom.
- Akkor azt a templomot kapod - bólintott Scathel.
- Egyetértesz? - kérdezte Camaban Kerevalt.
- Egyetértek - bólintott Kereval.
Camaban még most is a magasba tartotta a nagy aranyrombuszt.
- Erek elutasította aráját, mert te elutasítottad az ő törekvéseit! Erek Ratharrynban akarja
látni templomát! - A népek időközben előmerészkedtek rejtekükből, és Camabant
hallgatták, aki tekintélyt parancsolóan és félelmetesen állt a sötétlő szirt peremén, ahol a
szél belekapott hosszú fekete hajába és megzörgette a belé font csontokat. - Semmi sem
értelem nélkül való kiáltotta. - Tragédia, hogy elvesztegetted az aranyat, de nem értelem
nélküli tragédia, hiszen mit is jelent? Azt jelenti, hogy Erek növelni akarja a hatalmát! Ki
akarja terjeszteni világosságát a világ közepére! Valódi arát követel magának, a földet
magát! Élettel és boldogsággal ajándékoz meg bennünket, de csak ha teljesítjük akaratát.
És ha Ratharrynba visszük templomát, akkor mi magunk is hozzá válunk hasonlóvá. -
Vállai fáradtan ereszkedtek meg. - Hozzá válunk hasonlóvá… - ismételte halkan.
- Köszönöm, hogy megmentetted - hálálkodott Saban, aki még most is karjában tartotta
A u r e n n á t .
- Ne légy ostoba - legyintett Camaban fáradtan. Aztán előrelépett, és letérdepelt Scathel
elé. Letette az aranyat, mind a tizenkét darabot, maguk közé a földre, és a két férfi
könnyes szemmel ölelkezett össze, akár a rég nem látott testvérek. Mindketten zokogva
fogadták, hogy teljesítik a napisten minden akaratát.
- Így hát Aurenna életben maradt, Camaban győzött, és Ratharryn megkapta a
templomát.
11. FEJEZET
Scathel csak azt nem tudta, mihez kezdjen Aurennával - a lány besétált a tűzbe, és
életben maradt, ahogyan korábban egyetlen napmenyasszony sem. Scathel
legszívesebben megölte volna, míg Kereval a saját arájának kívánta, de Camaban, kinek
tekintélyét immár senki sem kérdőjelezte meg, úgy döntött, hogy a lánynak szabadon kell
t á v o z n i a .
- Erek megkímélte az életét - jelentette ki - ami azt jelenti, hogy még tervei vannak vele.
Ha megölnénk vagy belekényszerítenénk egy házasságba, ellene szegülnénk Ereknek.
Így hát Aurenna útnak indult északra, ahol a szülei éltek, és náluk töltötte a telet, azután
tavasszal újra eljött délre, és magával hozta két fivérét is.
Mindhárman a folyón érkeztek, egy meghajtott fűzfaágakból készült és prémekkel kibélelt
csónakban. Aurenna szarvasbőrbe öltözött, és hosszú aranyhaját a tarkóján fonta össze.
Este érkezett meg Kereval falujába, a lebukó nap fénye ragyogott az arcán, amint
végigsétált a kunyhók között, és a népek visszahúzódtak az útjából. Akadtak, akik még
most is istennőnek tartották, mások szerint az elutasításával Erek ártó szellemé tette, de
a hatalmától mindannyian tartottak.
A lány megállt Haragg kunyhójának ajtajánál. Saban egyedül volt odabent, egy kovakőből
készített nyílhegyet. Szerette ezt a munkát, szívesen elnézte a lepattintott éles
szilánkokat, de most egyszeriben nem látott dolgozni, és indulatosan feltekintett. Nem
ismerte meg Aurennát, kinek alakját a kinti fény mosta el.
- Haragg nincs itt - közölte.
- Hozzád jöttem - mosolyodott Aurenna, és ekkor már Saban is felismerte. A szíve annyira
csordultig telt, hogy szólni sem tudott. Sokszor álmodott arról, hogy viszontlátja a lányt,
ugyanakkor rettegett attól, hogy ez sosem fog bekövetkezni, és most mégis itt volt.
Előrehajolt, hogy belépjen a szemöldökfa alatt, és leült vele szemben, amíg két fivére az
ajtón túl kuporodott le. Imádkoztam Erekhez - kezdte a lány komolyan - és ő azt mondta,
segítsek neked elvinni a templomot. Ez az én végzetem.
- A végzeted? Hogy követ hordj? - Saban kis híján elmosolyodott.
- Hogy veled legyek - felelte Aurenna, és nyugtalanul tekintett rá, mintha a
visszautasításától tartana.
Saban nem tudta, mit is mondhatna.
- Hogy velem legyél? - kérdezte félénken, és azon tűnődött, mit akarhatott ezzel a lány
m o n d a n i .
- Ha elfogadsz - bólintott a lány, és elpirult, bár a kunyhóban túlságosan sötét volt ahhoz,
hogy ezt Saban is láthassa. - Egész télen át imádkoztam Erekhez - folytatta Aurenna
bátortalan hangon. - Arról faggattam, miért nem fogadott el. Miért szégyenítette meg a
családomat? Beszéltem a papunkkal is, aki adott egy italt, amitől révületbe estem, és
Erek akkor mondta nekem, hogy én leszek az anyja a ratharryni új templom őrzőjének.
- Te leszel az anyja? - Saban alig merte elhinni, hogy a lány ilyen nyíltan felkínálkozik
n e k i .
- Ha elfogadsz magadnak - ismételte a lány alázatosan.
- Másról se álmodtam - vallotta meg Saban.
Aurenna elmosolyodott.
- Helyes - bólintott - akkor én veled maradok, a testvéreim pedig hordják a köveket. -
Elmagyarázta mindezt fivéreinek, Caddannak és Makinnak, akik mindketten hozzászoktak
ahhoz, hogy a hegycsúcsokról leszakított jókora kőtömböket az alacsonyabban fekvő
területekre szállítsák, ahol a családok darabokra törték és a szekercefejekké alakították
őket. - Hallottam - folytatta a lány - hogy túlságosan nehéznek találod a kövek
e l s z á l l í t á s á t .
Valójában nem Saban tartotta nehéznek a feladatot, hanem Haragg, miután Kereval a
kereskedőt bízta meg a templom elhordásával, és az óriást láthatóan nyomasztotta a
feladat nehézsége. A megelőző nyáron és ősszel megállás nélkül ide-oda utazott Scathel
temploma és a törzsfő faluja között, de még mostanra sem döntötte el, hogyan hozza el a
köveket, vagy hogy egyáltalán el lehet-e azokat hozni. Minden idejében a problémát
latolgatta, meghallgatta a felvetéseket, de dönteni továbbra se tudott. Lewydd és Saban
biztosan tudták, hogyan lehetne megoldani a feladatot, ám Haragg vonakodott elfogadni a
t a n á c s u k a t .
- Meg lehet csinálni - magyarázta most Saban - de csak ha Haragg is úgy dönt, megbízik
Lewyddben és bennem.
- Majd mondom neki, hogy bízzon bennetek - jelentette ki Aurenna. - Beszélek neki az
álmomról, és az istennek engedelmeskedni fog.
Aurenna visszatérése nyugtalanná tette a papokat, akik attól tartottak, hogy hatalma
elhomályosítja az övéket, ezért Saban a folyó túlsó partján, a tengerhez közel épített
kunyhót, ahol ő és Aurenna lakhattak, és ahová Sarmennyn népe még a vidék
legtávolabbi részeiről is eljött, csak hogy részesüljön a lány érintésében. Halászok hozták
el csónakjaikat, hogy megáldja azokat, meddő asszonyok könyörögtek hozzá
gyermekáldásért. Aurenna tagadta, hogy bármilyen hatalma is lenne, de a népek
továbbra is felkeresték, és egyre többen a közelében építettek kunyhót maguknak,
mígnem a helyet Aurenna falujaként kezdték emlegetni. Lewydd, a halászból lett lándzsás
szintén a közelükbe költözött, és asszonyt vett maga mellé, de Aurenna fivérei is itt
építettek otthont, ahová már asszonyaikkal együtt költöztek be. Eljött Haragg és Cagan is.
Haragg meghajtotta fejét Aurenna előtt, és láthatóan megkönnyebbült, amikor megtudta,
hogy Erek Sabant és Lewyddet bízta meg a templomkövek elszállításával.
- A fivéreim lehozzák a köveket a hegyekből, Saban hajót épít nekik, Lewydd pedig elviszi
őket Ratharrynba - közölte Aurenna.
Haragg elfogadta Aurenna ítéletét, és csatlakozott Camabanhoz, aki beutazta egész
Sarmennynt, hogy a látomásairól prédikáljon, hiszen a feladathoz a törzs segítségére is
szükség volt, és az embereket meg kellett győzni. Az idők kezdetén, mesélte Camaban,
az istenek mind együtt táncoltak, és a Föld népe boldogan élt az árnyékukban, ám az
asszonyok és férfiak a hold és a föld istennőit jobban kezdték imádni, mint magát Ereket,
aki ezért megszakította a táncot. Ha azonban Ereket sikerül visszacsalogatniuk, még
visszakaphatják az elveszett boldogságot. Akkor nem lesz többé tél, nem lesz betegség,
és nem hallatszik gyermeksírás az éjszakában. Haragg ugyanerről a jóslatról prédikált, és
szavait ugyanazzal a csodálattal, reménykedéssel fogadták. Alig egy év kellett, és a
templom elküldését addig konokul elutasító népek lelkes hívei lettek a változásnak.
Ám hiába győzték meg Kereval népét, hogy segítsen elhordani a templomot, ha nem
tudták, Lengar vajon elfogadja-e az ajándékot, ezért Scathel, immár Camaban felesküdött
szövetségese, tavasszal felkereste Ratharrynt.
- Mondd azt Lengarnak, hogy igazi harci templomot kap tőletek - utasította Camaban a
f ő p a p o t .
- De hát ez hazugság! - tiltakozott Scathel.
- Ha viszont elhiszi - magyarázta Camaban türelmesen - akkor készségesen elfogadja a
templomot. Mondd azt, hogy ha a kövekért cserébe odaadja az aranyat, akkor a templom
sebezhetetlenné teszi a lándzsásait. Mondd, hogy a világ legnagyobb harcosává teszi őt.
Mondd, hogy a hősiességét zengő énekek örök időkre megőrzik majd a nevét.
Scathel tehát elment Ratharrynba, elhintette Lengar előtt a hazugságokat, és Lengarra
olyan mély hatást tett a zord, tekintélyt parancsoló pap - meg a sebezhetetlenségről szóló
ígéret hogy fél tucat kisebb aranyat ott helyben átadott neki, bár egy szóval sem említette
azokat, melyek Derrewynnel együtt eltűntek.
Amikor Scathel visszatért Sarmennynbe, magával hozta Galeth fiát, Meretht is, hogy
legyen Saban segítségére. Mereth egy évvel volt fiatalabb Sabannál, de máris
megörökölte atyja erejét és tudását. Fát faragott, sziklát emelt, cölöpöt állított és követ
pattintott, s mindezt hozzáértéssel, fürgén és hatékonyan. Atyjától megörökölte lapát
kezeit és nagylelkű szívét is, bár amikor Sarmennynbe érkezett, szívére sötét árny
telepedett - Saban anyjának halálhíre.
Saban megsiratta anyját, majd végighallgatta Mereth beszámolóját arról, hogyan vitték
testét a szellemházba.
- Cserepet törtünk a lelkéért Lahanna templomában - mesélte Mereth - de Lengar le
akarja rombolni azt a templomot.
- El akarja pusztítani Lahanna templomát? - kérdezte Saban hitetlenkedve.
- Cathallo Lahannát imádja, ezért Ratharryn nem imádhatja többé - magyarázta Mereth,
majd hozzátette, hogy Derrewyn is Cathallo népét támogatja a harcban.
Saban erről sem hallott eddig. Derrewyn Cathallóba szökött, a hasában Lengar
gyermekével. Saban igyekezett minél több részletet kiszedni Merethből, de az nem sokkal
tudott többet, mint amennyit máris elmondott. Saban vad örömet érzett a hír hallatán,
majd rögtön azután eltöltötte a bűntudat Aurenna miatt.
- Derrewyn mostanra biztosan megszülte a gyereket? - vetette fel.
- Nem hallottam róla - vonta meg a vállát Mereth. Mereth és Saban szánokat és
csónakokat ácsolt, míg Aurenna két testvére, Caddan és Makin elindult a hegyekbe, hogy
elhozza Scathel templomának építőköveit a magasan fekvő völgyből. Szánokat
használtak, melyek mindegyike kétszer olyan hosszú és másfélszer olyan széles volt,
mint egy megtermett férfi, és a két nehéz tölgyfa csúszkára öles rönköket fektettek
keresztbe. Saban az első évben tucatnyi ilyen szánt készített, és Aurenna falujától
Lewydd szállította fel azokat egy olyan hajón, melynek két törzsét kereszttartókkal
fogatták össze. A folyó Kereval faluján túl hosszan kígyózott a rengetegben, majd
kopárabb vidékre érkezett, ahol a fák ritkásan nőttek és meghajoltak a szüntelen szélben,
azután északnak tért, ahol már túlságosan sekély volt Lewydd hajójának, ám éppen itt, a
hegyek árnyékában állt Scathel temploma.
Aurenna fivéreinek több tucatnyi emberre volt szükségük a kövek mozgatásához,
Sarmennyn népe azonban teljesen Camaban és Haragg hatása alá került, így sosem
szenvedtek hiányt segítő kezekben. Az asszonyok énekeltek, miközben a férfiak
felvonszolták a szánokat a hegyoldalon. A templom első kövét már ki is lazították
alapzatából, majd ráeresztették a szánokra. Aurenna fivérei a kisebb sziklákkal kezdtek,
melyeket alig tucatnyi férfi kiemelhetett foglalatukból, és két ilyen követ máris felfektettek
az egyik szánra. Tucatnyi másik ember könnyűszerrel felvonszolta a szánt a magasan
húzódó völgy torkához, és átbillentette azt a gerincen, ám innentől már harminc
megtermett férfi kellett, de nem ahhoz, hogy tovább vontassa a szánt, hanem hogy
visszatartsa, mielőtt megindulna lefelé a meredek lejtőn. Egy teljes napba telt lejuttatni a
két követ a meredélyen, és egy másikba, amíg a sziklákat a hegy lábától elhordták a
folyópartra. Két teljes évükbe fog telni, amíg az egész templomot legörgetik a hegyről, s
eközben csupán egyetlen szán szabadul majd el, hogy hatalmas robajjal végigszáguldjon
a hegyoldalon, és odalent ezernyi apró szilánkra törjön szét, sziklaterhével együtt. A
legnagyobb köveket, melyeket csak harminc-negyven férfi tudott kiemelni, a folyópartra
állított szánokon raktározzák, míg kisebb társaikat, melyeket egy tucat férfi is arrébb
rakhatott, egyszerűen a fűre fektetik.
Lewyddre várt a feladat, hogy elszállítsa a kőtömböket Ratharrynba, hiszen az út
javarészét vízen tették meg, és mégiscsak ő értett legjobban a hajózáshoz. Lewydd még
a hajókat is maga tervezte. Az első évben, amikor csak néhány követ hoztak le a hegyről,
két kisebb sziklát ugyanarra a hajóra rakodott fel, amellyel a szánokat szállította a
folyónak felfelé. A kéttörzsű hajót felfelé tucatnyi evezőssel hajtották, míg a
folyásirányban a víz kényére-kedvére bízták. A hajó fürgén mozgott a sebes áramlat
hátán, és Lewydd bízott annyira a képességeiben, hogy egészen odáig levitte a köveket,
ahol az egyre szélesedő folyó beletorkollt a tengerbe. Látni akarta, miként viseli a hajó az
erősebb áramlatot, ám az első szilajabb hullámok még neki se csapódhattak az orrnak,
amikor a kövek tömege szétfeszítette a két hajótörzset, és a szétszakadt hajó elveszett a
hullámokban, a két kőpillérrel együtt. Haragg alig látott az indulattól, kárhoztatta a
felelőtlen halászt, de Camaban biztosította a hegyszirten összegyűlteket, hogy Dilan, a
tengeristen így követelte ki a maga részét, és több kő már nem fog elsüllyedni. A parton
feláldoztak egy üszőt, a vérét beleengedték a tengerbe, és egy perccel később a partról
három barna delfint figyeltek meg, mire Scathel kijelentette, hogy Dilan elfogadta az
á l d o z a t o t .
- Három törzs kell, nem kettő - bizonygatta Lewydd Sabannak. Lewydd és emberei
biztonságban a partra úsztak, és az ifjú halász valamiért a fejébe vette, hogy nem Dilan
követelte magáénak a köveket, hanem a hajót építették túl gyengére. Minden hajónak
három törzse kell, hogy legyen - magyarázta - egymás mellett. És tíz hajót akarok, vagy
még többet, ha lesz elég fa.
- Harminc hajótörzs! - hördült fel Saban, és azon tűnődött, akad egyáltalán ennyi fa
Sarmennyn gyér erdeiben. Arra számolt, hogy a már meglévő hajókat is használni tudják,
ám Camaban ragaszkodott hozzá, hogy újakat építsenek, azokat kizárólag Erek
dicsőségének szenteljék, és amint elvitték a köveket keletre, valamennyit égessék el.
Azon a nyáron új napmenyasszony égett halálra az isten dicsfényében. Sarmennyn népe
még sosem látta Ereket ennyire vöröslőnek, ennyire hatalmasnak, ennyire fenségesnek,
és az ara is egyetlen jajszó nélkül áldozta fel magát. Aurenna nem ment el a Tenger
Templomába, hogy részt vegyen az ünnepségen, inkább a kunyhójában maradt. Viselős
v o l t .
A gyermek a következő év elején született meg. Fiú lett, és Aurenna a Leir - „Akit
Megmentettek” - névre keresztelte, amiért ő maga is csak hajszál híján menekült meg a
t ű z h a l á l t ó l .
- Igazából sosem gondoltam, hogy meg fogok halni - vallotta be Aurenna Sabannak egy
téli estén, nem sokkal Leir születése után. A kunyhótól nem messze, a sziklájukon ültek, a
rózsaszín pettyes görgetegkövön, és egy jókora medveprémen osztoztak a hidegben.
- Én azt hittem, meg fogsz halni - vallotta be Saban.
A lány elmosolyodott.
- Akkoriban szüntelenül Erekhez imádkoztam, és valamiért tudtam, hogy megkíméli majd
az életemet.
- De hogyan?
A lány megrázta a fejét, mintha Saban kérdése mellékes lenne.
- Egyszerűen csak tudtam - felelte - bár hinni alig mertem benne. Persze szívesen lettem
volna az arája - sietett hozzátenni - de még szívesebben szolgáltam volna őt az életben.
Amíg istennő voltam, sokszor láttam álmot, és álmaimban Erek elmondta nekem, hogy
nagy változások közelegnek. Hogy véget ér a magány kora.
Saban mindig kényelmetlenül érezte magát, ha a lány istennői mivoltáról beszélt. Nem
tudta, mennyire veheti komolyan az ilyen kijelentéseket, bár ő maga is elismerte, hogy
nem Sarmennynben nőtt fel, így nem szokhatott hozzá a gondolathoz, hogy egy
halandóból egyszer csak istennő lesz, azután istennőből visszaváltozik közönséges
l e á n n y á .
- Én azért imádkoztam, hogy élj - mondta jobb híján.
- Még mindig álmodom. - A lány láthatóan ügyet sem vetett az otromba bókra. - Azt
hiszem, még most is a jövőt látom, de egyre inkább olyan, mintha a ködöt fürkészném.
Mint amikor megláttad Scathel templomát, ahogyan alakot öltött a ködben, ilyenek az én
álmaim is. Egy napon talán kitisztulnak. - Itt hosszan hallgatott. - Remélem, hogy
kitisztulnak - tette hozzá - de Ereket még most is hallom a fejemben, és néha azt
gondolom, igazából összeházasodtam vele, és én vagyok a párja, aki itt a földön végzi a
m u n k á j á t .
- Amikor elhordasz egy templomot? - kérdezte Saban, akit hirtelen mardosni kezdett a
f é l t é k e n y s é g .
- Amikor véget vetek a télnek - sóhajtott fáradtan Aurenna és véget vetek a bánatnak.
Ezért jött a fivéred Sarmennynbe, és ezért mentett meg téged Lengartól. Te és én,
Saban, Erek szolgái vagyunk.
Azon a télen Saban és Mereth Sarmennyn déli erdőségeit járta, ahol a legmagasabb,
legszálasabb tölgyeket és szileket találta, hatalmasabbakat Ratharryn legmagasabb
cölöpjénél is. Homlokukkal megérintették a törzseket, a fák szellemeinek bocsánatát
kérték, azután kivágták a fákat, lecsapkodták az ágaikat, és egy csapatnyi ökörrel
Aurenna falujába vontatták őket, ahol mindkét végén hegyes orrú hajótörzseket faragtak
belőlük. Előbb a törzsek külső vonalát alakították ki, majd átfordították a rönköket, és
kovából, kőből vagy bronzból való bárdjaikkal kivájták a belsejüket. A folyó partján
tucatnyi férfi dolgozott és énekelt, miközben a szerszámát forgatta és faforgáccsal
borította el a földet. Saban szerette ezt a munkát, hiszen korábban is épületfát faragott,
és mindig szívesen elnézte, ahogy a nyers fa alakot öltött. Aurenna és a többi asszony a
közelben dolgozott és énekelt, amint szíjat hasított a bőrökből, hogy legyen mivel
odakötözni a keresztpántokat a hajótörzsekhez, majd a köveket a gerendákhoz. Saban
boldogan élt akkoriban. Elfogadták, mint Aurenna falujának vezetőjét, és aki csak itt élt,
közös célon osztozott, és örömét lelte abban, hogy a munka haladt. Jó időket éltek, teli
nevetéssel és szívből végzett munkával.
Amikor az első három hajótesttel végeztek, Lewydd valamennyi orr-részre egy-egy
szemet faragott, hogy a hajókat oltalmazó isten figyeljen a viharokra és a sziklákra,
azután a három hajótestet egymás mellé fektették. Valamennyi törzs olyan hosszú lett,
mint három megtermett férfi, és a három törzs egymás mellett fele akkora szélességet
adott ki, miután Saban összekötötte őket két olyan öles gerendával, mint egy férfi dereka.
A gerendákat kovával és bronzzal egyelték négyszögletűre, és azok alsó fele
beleilleszkedett a hajótörzsek peremébe vájt hornyokba. Amint a kereszttartók
összefogták a törzseket, hosszú szíjakkal kötözték őket át meg át. Hatalmasra sikeredett,
ez az első hajó, és a halászok a fejüket csóválták, hogy sosem fog fennmaradni a vízen,
ám az csak fennmaradt. Húsz ember vonszolta le a háromtörzsű hajót a part menti
iszapba, ahonnét a közelgő dagály pehelyként kapta fel. Molotnak, szörnyetegnek
nevezték el, és Lewyddnek fikarcnyi kétsége sem volt afelől, hogy megbírja a legnagyobb
követ is, és hogy a tenger semmilyen kárt sem tehet benne.
Camaban a tél végeztével Ratharrynba utazott, és éppen a Molot elkészültére érkezett
vissza Sarmennynbe. Megcsodálta a roppant hajót, vetett egy pillantást a készülő többi
hajótestre, majd lekuporodott Saban kunyhója előtt, hogy megossza testvérével az otthoni
híreket. Lengar hatalmasabb volt, mint valaha, Drewennai Melak viszont meghalt, ezért a
törzsfőségért ádáz vetélkedés indult Melak fia és egy Stakis nevű harcos között. Stakis
g y ő z ö t t .
- Ami nem jó nekünk - tette hozzá Camaban. Elvett egy tál zabkásalevest Aurennától, és
biccentett egyet köszönet gyanánt.
- Mi a baj ezzel a Stakisszal? - kérdezte Saban.
- Természetesen az, hogy át kell úsztatnunk a köveket az ő birtokán is - magyarázta
Camaban - és nem biztos, hogy jó szívvel lát bennünket. Abba mindenesetre
beleegyezett, hogy tárgyal velünk.
- Velünk?
- Valamennyiünkkel - intett körbe Camaban. - Törzsi találkozó lesz. Mi, Ratharryn és
Drewenna. Egy holddal napfordulat előtt. A gondot az okozza… - Itt megállt, hogy szájába
kanalazza a zabkásaleves tekintélyes részét - … a problémát az okozza… - kezdett neki
újra teli szájjal - … hogy Stakis egyáltalán nem kedveli Lengart. Nem is hibáztatom érte.
Szeretett fivérünknek el kell foglalnia valamivel a lándzsásait, ezért azok Drewenna
jószágait fosztogatják.
- Már nem harcol Cathallo ellen?
- Egyfolytában harcol, csak a cathallóiak elrejtőznek a mocsaraik mögé, és az új
törzsfőjük remek harcos. Kital egyik fia az, Rallin. - Derrewyn unokatestvére - emlékezett
vissza Saban a névre.
- Inkább Derrewyn bábja - fortyant fel Camaban. - Immár varázslónőnek hívatja magát,
Sannas kunyhójában él, ahol folyton Lahanna után nyüszít, és Rallin pössenteni sem
megy el az engedélye nélkül. Hát nem különös - vett magához újabb kanál levest -
mennyire odavan Cathallo azért, hogy asszonyok vezessék? Előbb Sannas, most meg
Derrewyn! Még hogy varázslónő! Szöszmötöl a gyógynövényeivel és szüntelenül
átkozódik. Ennek semmi köze a varázslathoz.
- Megszülte Lengar gyermekét? - kérdezte Saban. Hirtelen maga előtt látta a hollófekete
hajjal keretezett sötét arcot, ahogyan Derrewyn felkacagott, azután látta ugyanazt az arcot
zokogni és sikoltozni. Megborzongott.
- A gyerek elhalt - felelt közönyös hangon Camaban, majd gúnyosan elvigyorodott. -
Miféle varázslónő az, amelyik a tulajdon gyermekét se tudja életben tartani? - Letette a
kiürült tálat. - Lengar azt akarja, hogy Aurennát is magaddal vidd a törzsi találkozóra.
- Miért?
- Mert én elmondtam neki, mennyire gyönyörű - felelte Camaban - ami épp elég indok
arra, hogy ne hozd magaddal.
- Lengar egy ujjal se nyúlhat hozzá - ráncolta a homlokát Saban.
- Ahhoz nyúl, akihez csak akar - vélte Camaban - és a lándzsásaitól való félelmében
senki sem mer ellenszegülni. A testvérünk, Saban, igazi zsarnok.
Kereval, Scathel, Haragg, Camaban, valamint tucatnyi vén és pap utazott el a törzsi
találkozóra. Hét csónak kellett a küldöttség szállításához, és Saban Lewyddel tartott azon
a halászhajón, melyet nyolc evezős hajtott. Az időjárás igencsak szeszélyes volt
akkoriban, és a tenger heves viharral fenyegetett, de Lewydd láthatóan nem aggódott.
- Dilan megóv bennünket - ígérte Sabannak, aki szorongva vágott neki első igazi tengeri
ú t j á n a k .
A flotta egy nyári hajnalon futott ki, és az evezősök csak addig dolgoztak, amíg el nem
érték a tengert, ahol a hajók a szárazföld fedezékében várakoztak.
- A hullámok - magyarázta Lewydd a késlekedést.
- Mi van velük?
A hullámok nemcsak emelkednek és süllyednek, de olyanok is, mint a víz szelei. A partra
törnek, azután visszavonulnak, csak a széllel ellentétben állandó ritmust tartanak. A
vízszél hátán most keletnek fogunk haladni, és ha a hullámok ellenünk fordulnának, addig
várakozunk, amíg újra nem segítenek bennünket. - Lewydd feláldozott egy malacot Maikin
templomában, majd az állat vérével befröcskölte a hajója orrát, és most kivetette a dögöt
a hajóból. A többi hat hajó legénysége is így cselekedett.
Amikor az ár megfordult, Saban észre sem vette, Lewydd azonban elégedetten
elmosolyodott, amint a nyolc evezős nekiveselkedett és kivezette a hajót a tengerre.
Valamennyien tisztes távolságba húzódtak a parttól, mielőtt keletnek fordultak volna, és
amint a szél mögéjük került, Lewydd elrendelte a vitorla megeresztését. A vitorla két ökör
lenyúzott bőréből készült, amit a zömök árbocról lelógó rövid vitorlafához erősítettek, és
mihelyt a szél belekapaszkodott a bőrbe, a hajó szinte repülni látszott Saban szemében,
noha ezzel együtt a hullámok is sűrűbben érkeztek. A tenger minden erejét összeszedte,
és Saban már attól tartott, hogy a hátulról érkező hullámok elborítják a hajót, ám a tat
ekkor megemelkedett, az evezősök megkétszerezték erőfeszítéseiket, és a dagadozó ár
egy lélegzetelállító pillanatra hátára kapta a hajót, mielőtt a tajtékzó hullám taréj elvonult
volna a hajótörzs alatt, hogy a hajó visszahőköljön, és a vitorla ostorként csapkodjon. A
többi hajó versenyre kelt velük, és a lapátok olyan erővel merültek a vízbe, hogy a
felszálló permet magát a napot is elhomályosította. Az evezősök teli torokból énekeltek
evezés közben, dalban éppúgy kihívták egymást, mint sebességben, bár olykor még az
énekszó is elhalt, amikor az embereknek tengeri kagylók héjával kellett kimerniük a vizet
a hajókból.
Valamivel később a hét hajó a szárazföld felé fordult. Az ár, magyarázta Lewydd, most
megfordul, s bármennyire is lehetséges az ár ellen haladni evezők és vitorlák
segítségével, a hatalmas erőfeszítéshez képest csak keveset jutnának előre, ezért
ilyenkor inkább megéri beevezni a hajókkal a legközelebbi védett öbölbe. Nem szálltak
partra, csak lehorgonyozták a hajót egy jókora kősziklával, amelybe lyukat fúrtak, azon
keresztül pedig összesodort prémcsíkokat vezettek át. A hét hajó egész délután nem
mozdult a helyéből. A legénység legtöbb tagja lepihent, Saban azonban ébren maradt, így
láthatta, amint a kis öböl fölé magasodó szirten lándzsákkal és íjakkal felfegyverzett
férfiak tűnnek fel. A harcosok sokáig figyelték a hajókat, de nem tettek kísérletet a
m e g t á m a d á s u k r a .
A legénység este felé kezdett ébredezni, hogy elfogyassza szárított halból és vízből álló
vacsoráját, azután a köveket kiemelték a tengerből, a vitorlákat felvonták, és az evezőket
újra vízbe merítették. Slaol lángolva bukott alá a szétfoszlott felhők között, és a dagadozó
tenger szikrázva fojtotta el tüzet, mígnem az utolsó színek is megfakultak, hogy helyet
adjanak a feketeségnek, és a hajók nekiinduljanak az éjszakának. A holdat eleinte nem
látták, és a szárazföld is sötétbe burkolózott, ám az égbolton talán még sosem fénylett
ennyi csillag. Lewydd megmutatta Sabannak, hogyan követik a Kintiek az általuk
Holdborjúnak nevezett csillagképet, melyet Ratharryn népe Szarvasként ismert. A csillag
nem maradt egy helyben, ám Lewydd, akárcsak a többi halász, jól ismerte a mozgását,
ahogy látta az északi parton végigvonuló alacsony dombok sötét körvonalát is, amit
Saban alig tudott elválasztani az éjszakától. Később, amikor felébredt a félálomból,
Saban mindkét oldalon földet látott, ahogy a végtelen tenger egyre szűkebbé vált.
Majdnem tökéletesen kerek hold függött az égen, és Saban már a mellettük sorjázó többi
hajót is láthatta, amint Lahanna fénye visszaverődött evezőikről.
Újra elaludt, és virradatig fel sem ébredt. Az evezősök most a lángolva felkelő nap felé
hajtották hajóikat. A parton mindkét oldalon olajosán fénylő iszapsáv húzódott, és
emberek jártak a kiszáradt '66olyómeder fodrain.
- Kagylókra vadásznak - magyarázta Lewydd, majd lándzsájáért nyúlt, amint a déli parttól
tucatnyi csónak vált el. Mutasd meg nekik az íjadat - tanácsolta Lewydd, és Saban
engedelmesen feltartotta a fegyvert. Sarmennyn valamennyi hajósa kezébe vette
fegyverét, és az idegen hajók a lándzsák és íjak láttán nemsokára vissza is fordultak. -
Alighanem csak halászok - könnyebbült meg Lewydd.
A tenger keskeny sávvá szűkült a két iszapos síkság között, melyekre kis ágak százaiból
készült varsák és halcsapdák rajzoltak kusza mintázatot. Amikor átnézett a hajó peremén,
Saban azt látta, hogy a tengerfenék örvénylik és tekereg alattuk.
- Angolnák - tudatta Lewydd - csak angolnák. Finom étek! Halászni azonban nem maradt
idejük, mert az ár megint megfordult, és az evezősök újabb nótára fakadtak, amint a folyó
torkolata felé vezették a hajókat. Saban Lewyddtől tudta, hogy ez a Sul folyó, melyet
Ratharrynban is ugyanezen a néven ismertek. Az iszappadkákról madarak röppentek fel,
hogy tiltakozzanak a hajók felbukkanása ellen; az égboltot betöltötték a verdeső fehér
szárnyak és a méltatlankodó rikoltások.
Kivárták, amíg az ár újra megfordult, majd engedték, hogy messze felvigye őket a Sul
folyón. Aznap éjjel már a parton aludtak, és másnap reggel, amikor már nem kellett
alkalmazkodniuk a dagályhoz, felfelé eveztek a folyón a roppant fák alatt, melyek olykor
összenőttek a fejük felett, hogy zöldellő alagutat alkossanak.
- Ez itt mind Drewenna földje - mutatott körbe Lewydd.
- Jártál itt korábban is?
- Csak amikor az ifjaitokra vadásztam, a beavatásuk napján felelte Lewydd vigyorogva.
- Talán láttalak is - mosolyodott el Saban - csak ti nem láttatok engem.
- Vagy talán mégis láttunk - nevetett fel Lewydd - csak úgy döntöttünk, egy ilyen kis
vakarcs nem éri meg a fáradtságot. Leeresztette lándzsája nyelét, hogy felmérje a folyó
m é l y s é g é t .
- Ezen az úton kell majd elhoznunk a köveket.
- Elég lesz ez a három nap? - Saban felvidult a kilátástól, hogy ilyen hamar megjárhatják
az utat.
- A kövekkel tovább fog tartani - hűtötte le Lewydd a lelkesedését. - A súlyuk önmagában
lelassítja a hajókat, és ki kell majd várnunk a kedvező időjárást is. Hat-hét nap, talán. És
ennél is tovább tart, míg felvisszük a köveket a folyón. Szerencsések vagyunk, ha évente
egy utat megjárunk.
- Csak egyet?
- Ha nem akarunk éhezni - utalt Lewydd arra, hogy az evezősök nem hagyhatják el túl
sokáig a halászatot vagy a földjüket. - Egy jobb évben talán két utat is meg lehet tenni. -
Újra leeresztette a lándzsanyelet, ezúttal azért, hogy előrébb tolja a hajót. A hét hajónak
most már a folyó erős áramlatával szemközt kellett haladnia, és a legénység legtöbb tagja
el is hagyta evezőjét, hogy a lándzsáját használja, ahogyan Lewydd is tette. A fák között
búza- és árpaföldek, olykor tágas legelők tűntek elébük. Disznók túrtak a folyóparton, ahol
magasan a fák között szürke gémek fészkeltek. Élénk színű jégmadarak cikáztak a partok
k ö z ö t t .
- De innét Ratharrynig? - kérdezte hirtelen Lewydd. - Ki tudja, meddig tart az út? -
Elmagyarázta, hogy egy darabon még követhetik a Sült, ám a folyó idővel túlságosan
sekéllyé válik a hajózáshoz, ott pedig partra kell szállítani a hajókat és a köveket, hogy
szánokon elvonszolják őket a legközelebbi, talán egy napnyi útra fekvő folyóig. Az a folyó
a Maiba torkollik, és amint a Mait elérik, áramlással szembe kell fordulniuk, amíg csak el
nem érnek Ratharrynba.
- Még több szán kell? - kérdezte Saban.
- Ratharryn népe majd megépíti őket. Vagy Drewenna népe. Hiszen Drewenna törzsfője
éppen ezért hívta össze ezt a találkozót. A köveknek biztonságban át kell haladniuk a
földjén, tehát szükség van a segítségére, miként az sem lehet kétséges, hogy Stakis
gazdag jutalmat vár cserébe azért, hogy lándzsásai gondoskodnak a kövek biztonságáról.
A folyó egyre inkább összeszűkült a fák alatt, és valamennyi hajó zöldellő ágat tűzött a
tatjára, hogy az itteniek lássák, Sarmennyn népe békével jött. Sokan még így is
menekülni kezdtek a láttukra.
- Jártál már Sulban? - kérdezte Saban.
- Még soha - felelte Lewydd - bár sokszor portyáztunk a közelében. - Elmondta, hogy Sul
faluja túlontúl nagy és jól védett, ezért a sarmennyni fosztogatók rendre igyekeznek
e l k e r ü l n i .
A települést azt tette híressé, hogy otthont adott egy istennőnek, Sulnak, aki forró vizet
fakasztott a földből és nevét adta a folyónak, mely ott kígyózott a csodálatos forrást rejtő
sziklahasadék körül. Drewenna uralta és nagy erőkkel védelmezte a helyet, hiszen Sul
tucatjával vonzotta a gyógyulni vágyókat, akiknek a csodatévő vízért cserébe gazdag
ajándékokkal illett meglepni a terület gazdáit. Saban számtalan történetet hallott már a
Sulról. Anyja elmesélte neki, hogy valaha egy szörnyeteg élt itt, hatalmas teremtmény,
nagyobb a bölénynél is; bőre olyan kemény volt, akár a csont, homlokából roppant szarv
meredt elő, óriás patái szétzúzták a sziklát is. Ha valaki a forró vízhez akart jutni, nem
kerülhette meg a szörnyeteget, ám legyőznie senkinek sem sikerült, még a nagy hősnek,
Yassanának sem, pedig ő Slaol fia volt, akinek ágyékából Ratharryn egész népes sarjadt,
ám Sul ekkor altatódalt énekelt, és a szörnyeteg az ölébe hajtotta busa fejét, az istennő
pedig folyadékot csepegtetett a fülébe, amitől a szörnyeteg kővé változott, foglyul ejtve őt
magát is. A szörnyeteg és Sul ma is ott van, és éjjelenként, mesélte Saban anyja,
altatódal hangjai szüremlenek elő a sziklák közül, ahol a forró víz csörgedezik.
A híres település a folyó északi partján feküdt. A távolban búzaföldek terpeszkedtek a
termékeny völgyben, a kiirtott erdőségek helyén, és több tucatnyi csónak horgonyzott a
parton, mely mögött Saban füstöt látott felemelkedni a zsúpfedeles tetőkről. A meredek
dombok mindkét oldalon közel merészkedtek, bár Sarmennyn szél korbácsolta szirtjei
után valamennyi üdítően zöldnek és bujának tűnt.
Sul népe idejekorán értesült a hajók érkezéséről, és a parton táncosok egy csoportja
várta, hogy üdvözölje Kerevalt és embereit. Scathel szállt elsőként a partra. A pap
mezítelen volt, és jókora íves csontot hordozott, egy tengeri szörny bordacsontját. Scathel
lekuporodott a sárba és veszély után szaglászott, majd háromszor körbefordult, mielőtt
biztonságosnak nyilvánította a helyet.
A Kintieket a szürke tetoválásokkal borított ifjú harcos, egyben a törzs új törzsfője, Stakis
fogadta, és Saban azon kapta magát, hogy a drewennai szóvirágait fordítja. A beszéd
végén Stakis magához ölelte Sabant, és örömét fejezte ki, amiért találkozhat a nagy
Lengar fivérével, de Saban megérezte, hogy a törzsfő csak tetteti az örömet. Ő is hallotta
a szóbeszédet, amely szerint egyedül azért választották Stakist Drewenna új törzsfőjévé,
mert csak őt tartották eléggé erősnek ahhoz, hogy ellenálljon Ratharryn arcátlan
követeléseinek, míg Melak fia, kinek atyját kellett volna követnie, túl gyengének találtatott.
Lengar még nem érkezett meg, ám a keleti látóhatár felett kígyózó füstcsík azt jelezte,
hogy látták közelegni embereivel.
Táncosok kísérték a sarmennyni látogatókat a törzsi találkozó tiszteletére emelt új
kunyhókba, míg a kunyhókon túl, a településtől északra fekvő füves pusztaságon kisebb
viskókat ácsoltak azoknak, akik eljöttek megnézni a találkozót. Az összegyűltek
szórakoztatásáról mutatványosok gondoskodtak, olyan férfiak, akik vadállatokat,
farkasokat, nyesteket, medvebocsokat szelídítettek meg. Egy nagyobb medvét - egy öreg
hímet sebhelyekkel tarkított bundában és a megperzselt fa színében játszó körmökkel
-faketrecben mutogattak, és Stakis megígérte, hogy amint Lengar emberei megérkeznek,
küzdelmet rendez a medve és legjobb vérebei között. A kunyhókban fiatal
rabszolgalányok várakoztak rájuk.
- A tiétek mind - mutatott rájuk Stakis - leljétek bennük örömötök.
Lengar aznap este érkezett meg. Dobok jelezték közeledtét, és hatalmas tömeg indult
kelet felé, hogy üdvözölje a menetet, amelynek élén hat táncosnő haladt, valamennyi
derékig csupaszon, és kőriságakkal söpörte fel a földet; míg mögöttük tucatnyi mezítelen
és krétafehér bőrű pap közeledett, a fején szarvasaganccsal. Neel, akire Saban mint
Ratharryn legifjabb papjára emlékezett, most a legnagyobb agancsot viselte a fején, ami
azt jelezte, hogy ő lett Ratharryn főpapja.
A papok mögött tucatnyi harcos lépkedett peckesen, és a tömegen álmélkodó moraj
hullámzott végig, mert a hőség dacára valamennyien rókaprémből készült köpenyt és
hattyútollakkal megkoronázott magas rókaprém föveget viseltek. Bronzfejű lándzsákat és
bronzkardokat hordoztak, és valamennyien egyformának tűntek, ami félelmetessé tette a
kis csapat megjelenését.
És közöttük haladtak Ratharryn hadurai és hadvezérei, akiket nagyhírű törzsfőjük
vezetett. Lengar testesebb lett és körszakállat növesztett, ami atyjához tette
hasonlatossá, egyedül mélyen ülő szeme maradt ugyanolyan metsző és alattomos, mint
régen. Bronzlapkákkal kivert bőrtunikát viselt, míg fején olyan bronzsisakot hordott,
amelyhez hasonlót Saban még életében nem látott. Gúnyosan elmosolyodott, amikor
meglátta Sabant, majd indult, hogy köszöntse Stakist. Drewenna táncosai körbe fogták az
idegeneket, és felverték a finom port lábaikkal. A ratharryni harcosok mögött egyre újabb
rabszolgák érkeztek, és közülük néhányan nehéz zsákokat cipeltek, amelyekben Saban a
Stakisnak szánt ajándékokat sejtette.
Amint végzett a köszöntéssel, Lengar odalépett Sabanhoz.
- Az én kistestvérem - szólította meg - lám, már nem is rabszolga.
- Nem a te érdemed - közölte sértődötten Saban. Se meg nem ölelte, se meg nem
csókolta testvérét, még a kezét se nyújtotta felé, de Lengar láthatóan nem is számított
szívélyes üdvözlésre.
- Az én érdemem, hogy egyáltalán életben vagy - csattant fel Lengar, majd megvonta a
vállát. - Mostantól akár barátok is lehetünk. Itt az asszonyod?
- Nem utazhat.
- Lengar sárga farkasszemei összeszűkültek.
- Miért nem?
- Viselős - hazudta Saban.
- És? Ha elveszít egy vakarcsot, csak neked öröm, hogy csinálhatsz neki másikat -
csipkelődött Lengar. - Hallom, szemrevaló.
- Azt mondják.
- Magaddal kellett volna hoznod. Megparancsoltam, nem? Vagy talán elfelejtetted, hogy
még mindig én vagyok a törzsfőd? - Egyre indulatosabb lett, de aztán megrázta a fejét,
mintha mindez mit sem számítana. - Az asszonyod várhat - legyintett, majd váratlanul
megkopogtatta a kék tetoválást Saban mellkasán. - Csak egyetlen tetoválás, kistestvér?
És egyetlen fiú, mint hallom? Nekem csak olyanból van hét, akit elismerek, a többiekről
nem is beszélve. - Megragadta Saban tunikáját, és a kunyhók felé terelte testvérét, félre
Ratharryn népétől. - Ez a templom - kérdezte visszafojtott hangon - csakugyan harci
templom?
- Sarmennyn nagy harci temploma - bólintott Saban. - Az ő titkos templomuk.
Lengarra láthatóan nagy hatást tettek a szavai.
- És diadalt hoz nekünk?
- Minden idők legnagyobb harcosává tesz majd - bólintott megint Saban.
Lengar elégedettnek tűnt.
- És mit tesz majd Sarmennyn népe, ha elveszem a templomát és megtartom az aranyát?
- Ők talán nem tesznek semmi - felelte Saban - de Slaol kétségkívül megbüntet érte.
- Megbüntet! - fortyant fel Lengar. - Kezdesz úgy beszélni, mint Camaban. Ő hol van?
- Elment megnézni az istennő szentélyét -biccentett Saban a magas cölöpkerítés felé,
mely a falut és az istennő forrását körülvette, és amikor visszafordult, Jegart látta
k ö z e l e d n i .
Saban maga is elcsodálkozott, milyen ádáz gyűlölet tölti el Jegar látásától, és egy
pillanatra újra átélte minden Derrewynnel kapcsolatos nyomorúságát. Heves érzelmei az
arcára is kiülhettek, mert Lengar elégedetten szemlélte az átváltozást.
- Emlékszel még Jégárra, kistestvér? - kérdezte.
- Emlékszem rá. - Saban végigmérte ellenségét. Jegar vagyonos ember lett, finom
vidraprém köpenybe burkolózott és aranyláncot viselt a nyakában. A haját vörös földdel
festette be, szakállát is takarosan befonta. Ujjaira tucatnyi aranygyűrűt húzott, ám Saban
így is felfigyelt rá, hogy jobb kezének ujjai még most is haszontalanul görbülnek befelé.
- Egyetlen tetoválás, Saban? - gúnyolódott rajta Jegar.
- Egy másikat még mindenképpen szeretnék - vágta rá Saban harciasan.
- Még egyet! - színlelte Jegar az álmélkodást, majd lerázta magáról prémjét, hogy
megmutassa jelekkel borított mellkasát. Valamennyi kék tetoválás pontok sorozatából állt,
amit csontfésűvel véstek a bőrébe. - Minden jel egy-egy férfi lelke - kérkedett Jegar - s
minden jel minden pontja egy-egy asszony, akit a magamévá tettem. - Végigsimított az
egyik tetováláson. - Erre az asszonyra például ma is jól emlékszem. Hogy küzdött! Hogy
sikoltozott! - Cinkos pillantást vetett Sabanra. - Te is emlékszel rá? - Saban nem
válaszolt, mire Jegar elvigyorodott. - Utána sírva fogadkozott, hogy te majd bosszút állsz
rajtam a sérelméért.
- És én be is tartom az ígéretét - vágta rá Saban mereven. Jegar gúnyosan felnevetett,
Lengar pedig megbökte Saban mellkasát.
- Csak hagyd békén Jegart - utasította - mert holnap neki kell beszélnie a nevemben. - A
karcsú facölöpökkel kijelölt tágas tisztás felé intett, ahol a törzsek közti tárgyalásra sort
k e r í t e t t e k .
- Miért nem beszélsz a magad nevében? - kérdezte Saban megütközve.
- Azt mondják, északra innét az erdőben él egy bölénybika felelt Lengar közönyös hangon
- s nekem épp vadászni támadt kedvem. Jegar jól tudja, mit mondjon Stakisnak.
- Megsérted Stakist - tiltakozott Saban.
- Nagyon helyes. Ez itt Drewenna, én pedig Ratharryn vagyok. Meg is érdemli a sértést. -
Lengar elindult, majd hirtelen visszafordult. - Bánom, hogy nem hoztad magaddal az
asszonyod, Saban. Szívesen megnéztem volna, van-e olyan szép, mint mondják.
- Abban biztos lehetsz - ingerelte Jegar Sabant. - A legutóbbi asszonya is az volt. Tudod,
hogy ő lett Cathallo új varázslója? Bűbájt küldött ellenünk, de láthatod, mindketten életben
vagyunk. Ennél jobban már nem is lehetnénk. - Kivárt egy pillanatot. - Alig várom, hogy
közelebbről is megismerjem az asszonyod, Saban. - Elvigyorodott, majd Lengar után
indult. Még sokáig hallatszott a két férfi nevetése.
Az öreg medve hét kutyával végzett, majd maga is kiszenvedett. A részeg civakodások
során három férfi odaveszett, miután alaposan benyakalt a Stakis által kiosztott tüzes
italból, és a papok a viszálytól tartva végeztek gyilkosaikkal, majd leszállt az éj, és
Lahanna letekintett csillagokkal pettyezett égboltjáról, miközben a részeg harcosok,
egyikük a másik után mély álomba zuhantak, és a völgyre békesség telepedett.
Camaban nem jelent meg a törzsek találkozóján, inkább félrevonult Neellel, Ratharryn új
főpapjával, és utasításokat adott neki az új templomra vonatkozóan. Camaban kis
fadarabkákat hozott, melyeket Saban faragott ki az építőkövek mintájára, és ezeket
állította most fel a földön, hogy megalkossa a kettős gyürüt, amelynek bejárata arrafelé
nézett, ahol a napfordulat idején a napkorong felkelt.
Sarmennynben a nap kapui a lenyugvó nap felé néztek magyarázta Camaban - ám
Ratharrynban épp ellenkezőleg fognak.
- Miért? - kérdezte Neel.
- Mert a nap felkeltét akarjuk köszöntem, nem búcsút mondani.
- Neel a kis faragott faoszlopokra meredt.
- Miért nem jössz el te, és építed meg? - kérdezte ingerülten. Még most is feszengett
Camaban társaságában, akire nyomorék, szánalmas és szurtos gyermekként emlékezett,
és képtelen volt összeegyeztetni az emlékképet a magabiztos varázslóval, aki
parancsokat osztogatott neki. - Én nem értek az építéshez panaszolta fel.
- Nem értesz te semmihez - fortyant fel Camaban - csak ahhoz, hogy azt mond a
fivéremnek, amit hallani akar, ahelyett, amit az istenek valójában mondanak, de amíg
teljesíted a parancsaimat, az istenek elviselik a bűzödet. Ugyan miért kellene Ratharrynba
mennem? Akad ott elég építő anélkül is, hogy én az időmet vesztegetném. - Camaban
meg akarta látogatni a nyugati tenger túlsó partján fekvő földeket, mert azt hallotta, hogy
az ottani papok és varázslók olyan dolgokat is tudnak, amik az itteniek előtt rejtve
maradtak, és különben is untatták az olyan hétköznapi teendők, mint a templomkövek
e l s z á l l í t á s a .
- Gyerekjáték az egész - jelentette ki, majd megmutatta Neelnek, hogyan kell beágyazni a
köveket a magasságuk szerint: a legmagasabbakat a napkapu mellé, a legkisebbeket az
átellenes oldalra. Azután kis bőrzacskót vett elő, benne egy hosszú ínszalaggal. - Vigyázz
erre - figyelmeztette a főpapot.
- Mi ez?
- A templom mértéke. Csak rögzítsd a szálat a Régi Templom közepén, és másik végével
rajzold meg a kört. A kör a külső sziklagyűrű külső peremét jelöli majd. A belső gyűrű egy
lépéssel a mögött húzódik.
- Neel bólintott.
- Mi legyen a mostani templommal?
- Hagyjátok meg - legyintett Camaban. - Nem árthat. - Ezután megismételtette Neellel az
utasításokat, majd megismételtette még egyszer, hogy biztos legyen benne, a templom
pontosan ugyanúgy fog megépülni, ahogyan abban a magasan fekvő sarmennyni
v ö l g y b e n .
Miközben Camaban és Neel megbeszélték a teendőket, a három törzs találkozott
egymással. Lengar ígérete szerint vadászni ment, tucatnyi válogatott harcosa, seregnyi
rabszolgája és vérebe társaságában, ezért Jegar vezette a találkahelyre Ratharryn
küldöttségét, mely a hőség ellenére most is tömött vidraprém köntösbe öltözött.
Ajándékok cseréltek gazdát. Stakis nagyvonalúan bánt vendégeivel, ami nem is csoda,
hiszen maga is nagyvonalú árat akart kicsikarni belőlük, amiért engedte a köveket
átszállítani a földjén. Gyapjas bőröket, prémeket, kovaköveket, edényeket és egy értékes
borostyánokkal teli zacskót hordatott Kereval elé, ráadásként fésűket, melltűket és egy
csiszolt zöld kőből készült szekercefejet adott neki, míg cserébe egy teknőcpáncélt, két
bronzszekercét, nyolc díszes edényt és egy különös tengeri szörny hegyes fogaiból
készült nyakláncot kapott.
Stakis Jegart is ugyanezekkel az ajándékokkal lepte meg, és ha sértve is érezte magát,
amiért Lengar helyett vele kell tárgyalnia, leplezte indulatát. Miután átadta ajándékát, és
Jegar színes szóvirágokkal köszönetet mondott, Stakis újra elfoglalta helyét a kór déli
oldalán, amíg Ratharryn két harcosa Drewenna új törzsfője elé vitte Lengar ajándékait.
Fűzfából font és prémekkel letakart ketrecet hoztak, majd miután ezt letették Stakis elé,
eltávolították a bőrborítást, hogy felfedjék az egész kosárra való bronz lándzsahegyet.
Ezután egy második ketrecet hoztak, amelyből egy bronzkard, egy köteg íj és több mint
egy tucat kőszekerce került elő. A nézősereg álmélkodva figyelte őket, hiszen Lengar
ajándékai messze meghaladták a legmerészebb várakozásokat is, és a két harcos ekkor
egy harmadik ketrecet is előhozott, benne hat bronzszekercével, két bölényszarvval, egy
halom bronzprémmel és farkasirhával. Stakist láthatóan lenyűgözte a kivételes
gazdagság, különösen a nagyobbik bölényszarv, melyet az ölébe is vett, miközben
elkerekedett szemekkel figyelte, ahogy egy negyedik, minden korábbinál súlyosabb
kosarat hoznak elő Lengar sátrából. Ezt az utolsó kosarat Jegar elé tették le, és a borítás
is a helyén maradt, ami azt jelezte, hogy az utolsó ajándékot csak akkor adják át, ha
Stakis Ratharryn kedve szerint tesz.
Saban maga is páratlanul nagylelkűnek tartotta az ajándékokat, főként egy emberhez
mérten, aki közismert volt fukarságáról. Ez egyszer Scathel is elégedettnek tűnt, sőt
valósággal sugárzott - ezek után hogyan gátolhatta volna meg Drewenna új törzsfője a
kövek áthaladását? Márpedig minél előbb kerülnek a kövek Ratharrynba, annál előbb
kerül vissza Erek aranya Sarmennynbe. Stakis azonban, dacolva Lengar
nagylelkűségével, még többet akart. Ratharryn segítségét kérte, hogy elfoghassa azt,
akivel meg kellett küzdenie Drewenna törzsfői székéért. Melak fia számkivetettként élt a
rengetegben, csakhogy háromszor húsz harcosát is magával vitte, és azóta szüntelenül
Stakis birtokait fosztogatta.
- Kosárban hozzátok el nekem Kellan fejét - kérte Stakis akkor talán Sarmennyn
valamennyi kövét átvihetitek a földemen.
Haragg odahúzódott Jégárhoz, és az ajánlat elfogadására bíztatta, Jegar azonban
zavartnak tűnt. Tudni akarta, merre találni ezt a Kellant, pontosan hány embere
támogatja, és azok milyen fegyverekkel rendelkeznek? És miért nem Stakis maga indít
harcot vetélytársa ellen?
Stakis elmagyarázta, hogy próbálkozott ezzel, de Kellan szüntelenül visszavonult előle
Ratharryn déli részébe.
- Ha embereitek nyugatnak indulnak - tette hozzá - az enyémek pedig keletnek, akkor
csapdába ejthetjük.
Stakis egyértelmű ajánlatot tett, ám Jegart ezzel sem sikerült megnyugtatnia. Honnét
tudhatja Stakis, hogy Kellan nem indult el délnek és nyugatnak, Duran földjére? Beszélt
egyáltalán Stakis Duran törzsfőjével?
- Természetesen - felelte Stakis - és ő nem is látta Kellant.
- Mi magunk se láttuk - állította Jegar. - Kereshetjük persze, de ha ő maga nem akar
előkerülni, élete végéig elrejtőzhet az erdőben. Barátom, Saban - küldött gunyoros
mosolyt Saban felé - mielőbb át akarja hozni a köveket. Talán már ezen a nyáron
munkához foghatna! De ha várnunk kell addig, amíg benézünk minden fa mögé és
felverünk minden bozótot, akkor a kövek sosem fognak megérkezni. Előfordulhat, hogy
Kellan már nem is él!
- Él - vetette közbe Stakis. - És nekem az is elég - adta be a derekát - ha megfogadod,
hogy elkapjátok Kellant. Tégy ígéretet, Jegar, és átengedem a köveket a földemen.
- Minden további fizetség nélkül? - kérdezte Jegar, eldöntetlenül hagyva Kellan sorsát.
- Mindenkinek joga van fizetséghez, ha átszállítanak valamit a földjén - fordult Stakis
Sarmennyn követeihez. - Adjatok annyi bronzot, hogy önthessek egy lándzsahegyet
minden egyes kő után, amit Drewennába hoztok, és minden tizedik kő után fizessetek egy
további lándzsahegyet.
- Minden tizedik kő után kapsz egy lándzsahegyet - ajánlotta fel Saban. Nem lett volna
joga Kereval nevében szólni, de tudta, hogy Stakis arcátlanul magas árat szabott.
Lefordította szavait Sarmennyn törzsfőjének, aki bólintott beleegyezése jeleként.
- Hány kőről lenne szó? - kérdezte Stakis.
- Tízszer hétről - felelte Saban - s még kettőről. Drewenna népének a lélegzete is elállt.
Két, legfeljebb három tucat kőre számított, nem kétszerte annyira.
- Egy bronz lándzsahegyet akarok minden egyes kő után erősködött Stakis.
- Beszélek Kerevállal - bólintott Saban, majd odahajolt a törzsfőhöz, és a Kintiek nyelvére
váltott. - Túl sokat akar.
- Tíz lándzsahegyet adok neki - jelentette ki Kereval eggyel se többet. - A kör túlsó felén
felhalmozott ajándékokra sandított. - Máris kapott egy kosárra való lándzsahegyet! Az
összes emberét fémlándzsával akarná felfegyverezni?
- Minden tíz kő után - fordult Saban Stakishoz - kapsz egy lándzsahegyet. Ez az
a j á n l a t u n k .
Jegar kaján mosollyal hallgatta a szóváltást. Mielőtt még Stakis felelhetett volna Saban
ajánlatára, tülökszó harsant a találkozóhelytől alig valamivel északabbra fekvő dombok
között. Stakis a homlokát ráncolta, és Jegar behízelgő mosollyal igyekezett megnyugtatni.
- Lengar vadászik - magyarázta.
- Ilyen közel nem találni egyetlen bölényt sem - fürkészte Stakis a fákat.
- Talán elhajtották idáig? - vetette fel Jegar. - Ahogy szerinted Kellant is kellene?
- Akkor hát ebben is a kedvemre tesztek? - kérdezte mohón Stakis. Ekkor másodszor is
felharsant a kürtszó, és Jegar váratlanul előrehajolt, hogy felrántsa a borítást a negyedik
kosárról is. Ε mögött azonban nem ajándékok rejteztek, hanem fegyverek. A találkozóra
mindenki fegyvertelenül érkezett, ám Ratharryn harcosai most előrontottak, hogy
felkapják lándzsáikat és íjaikat, miközben a fák közül ellenséges lándzsások csapata
rontott elő, és a fejük felett átszelték a levegőt az első nyílvesszők is, hogy Stakis
harcosainak soraiba csapódjanak.
- Vissza! - kiáltott rá Jegar Sabanra. - Vissza a kunyhótokba.
- Nincs viszályunk Sarmennynnel! - Ledobta magáról a köpenyt, és Saban látta, hogy egy
bronzkardot szorongat megnyomorodott jobb kezében. A fegyvert bőrszíjakkal erősítette a
karjára, és azért kellett a meleg vidraprémbe burkolóznia, hogy azt elrejthesse. - Vissza! -
rivallt rájuk Jegar.
Lengar nem vadászni indult, hanem találkozni a Sultól északra várakozó fegyvereseivel,
és most rátámadt Drewenna fegyvertelen népére, az oldalán Kellannal és renegát
harcosaival. Stakist elárulták, becsapták és tőrbe csalták, és a törzsfőre biztos halál várt.
Saban Sarmennyn fegyvertelen harcosaival együtt elrohant a kunyhókhoz, ahol magához
vette íját és nyilakkal teli tegezét, de Kereval elkapta a karját.
- Ez nem a mi harcunk.
Harcról amúgy sem lehetett szó, legfeljebb öldöklésről. Stakis néhány embere fejvesztve
menekült a folyóhoz, ahol megpróbált csónakon menekülni, de Lengar íjászainak egy
csoportja rejtekéből egyenként leszedte őket, és csak azután hagyta abba a lövöldözést,
amikor a partra megérkeztek Ratharryn lándzsásai, hogy végezzenek a túlélőkkel. Kutyák
vonítottak, asszonyok sikoltottak, haldoklók hörögtek. Maga Stakis követőinek zömével
Sul települése felé menekült, a sarkában Jégárral és Lengarral. Drewenna harcosaiból
csak alig néhányan rohantak támadóik felé, hogy a soraikban támadt réseken keresztül
elérjék a menedéket nyújtó fákat, és amikor Lengar meglátta ezt, üvöltve adott parancsot
Jégárnak az üldözésükre. Lengar ezután felugrott, megmarkolta a települést övező
cölöpkerítés tetejét, és könnyűszerrel átvetette magát az akadályon. A lándzsások
küszködve követték vezérüket, míg nem valakinek eszébe jutott, hogy a cölöpkerítésre
szekercével üssön rést, amelyet aztán a többiek egyre szélesebbre tágítottak, és a
lándzsások elözönlőitek a szent forrást övező zsúpfedeles kunyhókat. Kellan és emberei
csatlakoztak a megszakított kerítésen belül zajló öldökléshez.
Sarmennyn követsége nyugtalanul figyelte a vérontást a kunyhókból, ahol Camaban is
meghúzta magát.
- Ez Lengar ügye - igyekezett megnyugtatni Sabant - nem a miénk. Lengarnak nincs
viszálya Sarmennynnel.
- Micsoda szégyen - csattant fel Saban ingerülten. Hallotta, amint a haldokló férfiak
isteneiket hívják, látta, ahogyan zokogó asszonyok omlanak a tetemekre, és a folyó vértől
piroslik. A támadók közül többen örömtáncot jártak, míg mások a kincsre vigyáztak, amit
Jegar álnok módon Stakisnak ajándékozott. Micsoda szégyen! - kiáltott újra Saban.
- Ha így megszegitek az adott szót - mordult rá Scathel - az nem a mi bajunk, talán még a
hasznunkra is lehet. Kellan aligha fog fizetséget kérni, hogy átengedje a köveket.
Jegar tucatnyi lándzsásával beleveszett az erdőbe, hogy üldözőbe vegye Drewenna
utolsó túlélőit. Saban visszaemlékezett az ígéretre, melyet Derrewyn tett az ő nevében, és
visszaemlékezett tulajdon bosszúvágyára is. Megragadta a lándzsaját.
- Mit csinálsz? - kiáltott rá Lewydd, és amikor Saban megpróbált elhúzódni, Lewydd
keményen megmarkolta a karját. Ez nem a te harcod - erősködött.
- De igenis az én harcom! - kiáltott Saban.
- Nem bölcs dolog nekirontani a farkasoknak - figyelmeztette Camaban.
- Ígéretet tettem - vetette oda neki Saban, majd lerázta magáról Lewydd kezét, és futva az
erdő felé indult. Lewydd felkapta saját lándzsáját, és a nyomába eredt.
Holtak és haldoklók hevertek elszórtan a fák között. Mint mindenki más, aki csak
csatlakozott a törzsek találkozójához, Stakis emberei is magukra öltötték legjobb ruháikat,
ékszereiket, amulettjeiket, melyeket most Jegar emberei fosztottak le róluk. Többen
felnéztek Saban és Lewydd közeledtére, de a legtöbben ismerték Sabant, és egyikük sem
tartott Lewyddtől, hiszen aznap nem a Kintiek ellen harcoltak.
Saban felfelé kapaszkodott a domboldalon, és tovább kereste Jegart, míg a jobbján sikoly
nem harsant, és a fák között meg nem pillantotta ellenségét, aki egy haldoklót kaszabolt
pengéjével. Jegárnak oda kellett szíj áznia a kardot megnyomorított kezéhez, de így is
ádáz erővel forgatta a fegyvert.
- Jegar! - üvöltött rá Saban, miközben előrelendítette lándzsáját. Könnyebb lett volna felé
repíteni egy nyílvesszőt íja aranyszáláról, de ezt az utat csak gyáva ember választotta
volna. - Jegar! - kiáltotta újra.
Jegar izgalomtól fénylő szemekkel pördült felé, aztán meglátta a vadászlándzsát Saban
kezében, és megértette, hogy Saban nem szövetségesként, hanem ellenségként áll
előtte. Először meglepettnek tűnt, aztán felnevetett. Előrehajolt, felvette nehéz harci
lándzsáját, és felegyenesedett, hogy mindkét fegyverét Saban ellen fordítsa. -
Hatvanhárom férfit öltem meg - tudatta - és némelyiküknek több volt a tetoválása, mint
n e k e m .
- Én csak két olyanról tudok, akit megöltem - közölte Saban - de mostantól hárman
lesznek, hatvanhárom szellem szolgál majd a túlvilágon, és Derrewyn köszönetet
mondhat nekem.
- Derrewyn! - köpte felé a nevet Jegar. - Az a ribanc! Képes lennél meghalni egy
ribancért? - Hirtelen Sabanra rontott, felé lendítette lándzsáját, és felnevetett, amikor
Saban nehézkesen félreugrott. - Menj haza, Saban - eresztette le Jegar a lándzsát. Mit
nyernék vele, hogy megölnék egy ilyen kis vakarcsot?
Saban előredöfött lándzsájával, de Jegar megvető mozdulattal félreütötte a pengét.
Azután újra támadt, szinte közönyös egykedvűséggel; most Saban ütötte félre a fegyvert,
meglátta a széles ívben felé lendülő kardot, és hátra kellett ugrania, hogy elkerülje. Újra a
lándzsa következett, majd újra a kard, és ő kétségbeesetten hátrált a nyirkos
levélszőnyegen a villódzó pengék elől, melyeket Jegar végtelen magabiztossággal
forgatott. A harc volt Jegar élete, minden egyes nap próbára tette erejét és fegyvereit, és
rég megtanult már felülemelkedni fogyatékosságán. Jegar újra előredöfött a lándzsával,
majd hirtelen felhagyott a támadással, és megcsóválta a fejét.
- Nem érsz annyit, hogy megöljelek - mondta megvetően. Emberei közül néhányan
felkapaszkodtak a domboldalon, hogy tanúi legyenek a küzdelemnek, és Jegar most
visszaparancsolta őket. - A kettőnk ügye - kiáltotta - de már vége.
- Még nincs vége - kiáltott Saban, és előredöfött a lándzsával, majd visszarántotta a
fegyvert, mielőtt Jegar háríthatott volna, és újra kitámadt, ezúttal Jegar torkára célozva,
ám ellensége időben félrehajolt és kardjával leütötte a lándzsáját.
- Igazán meg akarsz halni, Saban? - kérdezte Jegar. - Mert nem fogsz. Ha ellenszegülsz,
nem foglak megölni. Előttem fogsz térdepelni, és a fejedre fogok vizelni, ahogyan már
m e g t e t t e m .
- Én vizelem le a te hulládat - köpte felé Saban.
- Ostoba - sziszegte Jegar. A vipera sebességével vetette magát előre, hátravetve
Sabant, majd újra döfött, és Saban felugrott egy sziklára, így magasabbra került Jégárnál,
aki felé lendítette a kardját és arra kényszerítette, hogy még magasabbra vonuljon vissza.
Jegar felnevetett, amikor meglátta a félelmet Saban arcán, előrelépett, hogy felé döfjön
lándzsájával, és Slaol ekkor csapott le rá.
A számtalan zöldellő levél között éles fénysugár talált utat magának. Fényből kovácsolt
lándzsa tört át az ágakon, hogy belehasítson Jegar szemébe és elvakítsa. Az egész alig
szemvillanásnyi ideig tartott, de Jegar összerezzent és félrehajtotta a fejét, ez idő alatt
Saban leugrott a szikláról, hogy lándzsáját egyenesen Jegar torkába döfje. Felüvöltött,
amint ezt tette; világgá kiáltotta Derrewyn gyötrelmeit, tulajdon diadalát, és a vad örömet,
hogy láthatta ellensége vérét ömleni.
Jegar elvágódott. Elejtette lándzsáját, és a torkát markolászta, ahonnét lélegzete sötét
vérbuborékokban tört elő. Megvonaglott, térdét a hasáig felhúzta és a szemét forgatta
kínjában, amint Saban megcsavarta a bronzpengét, majd megcsavarta újra, hogy friss
véráram iramodjon meg a falevelek között. Saban kiszabadította lándzsáját, és Jegar
hitetlenkedve nézett fel rá, amint a gyomrába döfte a pengét.
Jegar görcsösen megvonaglott, majd mozdulatlanná merevedett. Saban elkerekedett
szemekkel, zihálva meredt ellenségére, és alig merte elhinni, hogy Jegar holtan fekszik
előtte. Már látta magát, ahogy elveszti a küzdelmet, és ez is történt volna, ha Slaol közbe
nem avatkozik. Kirántotta a lándzsát Jegar teteméből, majd elfordult, hogy végigmérje
Ratharryn megkövült harcosait.
- Menjetek, és mondjátok meg Lengarnak, hogy megbosszultam Dérrewynt. - Kiköpött
Jegar tetemére.
Jegar emberei visszakoztak, és Saban lehajolt, hogy kikösse a bőrszíjat, amely a kardot
rögzítette Jegar halott kezéhez.
- Meddig maradsz Sulban? - kérdezte Lewyddet, aki a röpke küzdelem alatt mindvégig
Saban közelében maradt.
- Nem soká - felelte Lewydd. - Napfordulóra haza kell érnünk. Miért?
- Négy nap múlva újra itt leszek - közölte Saban - és veled tartok Sarmennynbe. Várj meg.
- Négy nap múlva - bólintott Lewydd, majd összerezzent, amikor látta, mit művel Saban. -
Hová mégy? - kérdezte tőle.
- Négy nap múlva itt leszek - ismételte Saban, és nem árult el többet. Felkapta terhét, és
megindult a dombnak felfelé.
Sulban véget ért az öldöklés.
12. FEJEZET
Saban fáradt volt és éhes, az egész teste sajgott. Álló éjjel és álló nap csak ment, előbb
Sultól keletnek, majd követve a kalmárok jól ismert csapását északnak, a végtelen erdőn
át. Most, a második estén azóta, hogy elhagyta Sült, egy hosszú enyhe lankán
kapaszkodott fel, amit megtisztítottak a fáktól, bár a haszonnövényeknek szánt földet
azóta rég visszahódította az ölyvharaszt. Nem látott disznót - az egyetlen olyan teremtést,
amely megette az ölyvharasztot - ahogy nem látott egyéb élőlényt sem. Még melegben
vibráló esti égboltot sem hasították a madarak, és amikor megállt hallgatózni, nem hallott
semmit, még a szél neszezését sem az ölyvharaszt között. Ilyen lehetett a világ, mielőtt
az istenek megteremtették volna az állatokat és az embert. Az alacsonyan ülő nap körül
duzzadt, viharvert felhők úsztak, és árnyékukba burkolták a vidéket a háta mögött.
Saban íját, tegezét és lándzsáját hátrahagyta Lewyddel, egyedül Jegar vérfoltos tunikáját
és annak terhét tartotta magánál. Mocskos volt, haja csapzottan lógott vállaira. Mióta csak
elhagyta Sult, azon tűnődött, miért teszi meg az utat, és nem talált egyéb válaszra, mint
hogy ösztöne és kötelességtudata diktálja. Az adósságot mindig törleszteni kell, ha
irgalmat várunk a sorstól. Mindenki tudja ezt. A halászember jó fogás után mindig áldoz
az isteneknek. A gazdag termés egy részét fel kell ajánlani. A kedvezmény kedvezményt
szül, míg a szitok legalább olyan veszélyes arra, aki kimondja, mint akit megátkoznak
vele. A jó és rossz dolgok örök egyensúlyban álltak, ezért is kémlelték a népek mindig az
előjeleket - még ha sokan, mint Lengar, ügyet sem vetettek arra, ha a világ kizökkent
egyensúlyából. Gonoszt gonoszra halmoztak, megtagadták az isteneket, ám Saban
képtelen lett volna ilyen könnyelműségre. Semmi sem aggasztotta annyira, mint hogy
élete valamely része kizökken az egyensúlyból. Ezért is tette meg ezt a hosszú utat az
ölyvharaszttal benőtt dombon, ahol semmi sem moccant és egyetlen nesz sem
hallatszott. A domb gerincén újra fák sorakoztak, és Saban megrettent sötétlő árnyaiktól,
amint lehullt az éjszaka. Félelme csak fokozódott, amikor elérte a fákat, hiszen az erdő
peremén és a csapás két oldalán két vékony pózna állt őrt, a végébe húzott emberi
k o p o n y á k k a l .
A koponyák igazi halálfejjé váltak, mióta a madarak kivájták szemüket és lecsipkedték az
utolsó húsfoszlányokat is, bár egyikük megsárgult fejbőrén még most is fel lehetett
ismerni a hosszú hajzat maradványait. Az üres szemgödrök komor tekintettel pásztázták a
domboldalt. Fordulj vissza, figyelmeztették a szemgödrök, fordulj vissza és takarodj innét.
Saban továbbment.
Énekelt haladás közben. így alig jutott levegőhöz, viszont azt sem akarta, hogy egy
nyílvessző megtalálja a levelek közül, ezért bölcsebbnek tartotta, hogy előre figyelmezteti
közeledtére a lándzsásokat, akik ezt a vidéket őrzik. Dickel, a mókusisten történetét
kántálta. Az együgyű gyermekdal szerint Dickel egyszer ki akarta cselezni a rókát, hogy
az neki adja hosszú állkapcsát és éles fogait, ám a róka megpördült, amíg Dickel a
varázsigét mondta, és a mókus így csupán a ravaszdi bozontos, vörös farkát szerezte
m e g .
- Ravaszdi koma, ravaszdi koma - énekelgetett Saban, és közben visszaemlékezett anyja
hangjára, ahogy ugyanezeket a szavakat dudorászta, majd hirtelen hangot hallott maga
mögött, lépések neszét, és megtorpant.
- Ki vagy, ravaszdi? - kérdezte egy csúfolódó hang.
- Saban vagyok, Hengall fia - felelte Saban. A mögötte álló férfi élesen megszűrte a
levegőt a fogai közt, és Saban tudta, hogy legszívesebben azonnal végezne vele. Lengar
fivérének vallotta magát, márpedig errefelé ennyi is bőven elég a halálos ítélethez, ezért
sietve hozzátette. - Ajándékot hoztam. - Felemelte a kezében szorongatott véres
c s o m a g o t .
- Kinek? - kérdezte a férfi.
- A varázslónőnek.
- Ha nem tetszik neki az ajándékod - figyelmeztette a férfi halál fia vagy.
- Ha nem tetszik neki az ajándékom - mondta Saban - meg is érdemlem a halált. -
Megfordult, és nem is egy, de három férfival találta magát szemközt, akik valamennyien
tetoválásokat viseltek a mellkasukon, íjat és lándzsát tartottak a kezükben, és az olyanok
megkeseredett, gyanakvó arckifejezésével méregették, akik véget nem érő harcot vívtak,
noha még most is kedvvel és szenvedéllyel. Ő vigyázták a határmezsgyét, ahová a
koponyafákat kiállították, és Saban eltűnődött azon, hogy talán egész Cathallót leölt
ellenségeik koponyáival vették körül.
A férfiak habozni látszottak, és Saban tudta, hogy még most is kísértést éreznek a
megölésére, de mivel nem viselt fegyvert és nem mutatott félelmet, vonakodva ugyan, de
életben hagyták. Ketten kelet felé kísérték, míg harmadik társuk előresietett a faluba,
hogy tudassa az idegen közeledtét. A két férfi is iparkodott, hiszen közeledett az éjszaka,
bár a nyári szürkület hosszúra nyúlt, és a fakó fények még ott derengtek az égbolton,
amikor elérték Cathallót.
Az új törzsfő, Rallin a falu határában várt Sabanra. Tucatnyi harcosa kísérte el, míg
mögöttük az egész törzs ott gyülekezett, hogy lássa Lengar fivérét, aki idáig
merészkedett. Rallin sem lehetett idősebb Sabannál, mégis tekintélyt parancsoló jelenség
volt széles vállával és mosolytalan arcával, melyen széles sebhely futott végig, szakállától
egészen a bal szeméig.
- Ratharryni Saban - üdvözölte keserű hangon Sabant.
- Sarmennyni Saban - javította ki Saban, miközben tisztelettudóan meghajolt előtte.
Rallin ügyet sem vetett Saban szavaira.
- Ezen a helyen egyetlen ratharrynit sem hagyunk életben közölte. - Megöljük
valamennyit, bárhol is akadjunk rájuk, azután levágjuk és karóba tűzzük a fejüket. - A
tömeg helyeslően felmordult, és néhányan felkiáltottak, hogy egyetlen percet se várjanak
t o v á b b .
- Csakugyan te vagy az, Saban? - kérdezte ekkor egy másik hang, és amikor megpördült,
Saban Morthort, Cathallo főpapját látta maga előtt, aki üres szemgödrével meredt maga
e l é .
- Örülök, hogy látlak, Morthor - üdvözölte Saban, majd máris azt kívánta, bárcsak ne
ezeket a szavakat használta volna.
Morthor azonban elmosolyodott.
- Örülök, hogy hallom a hangodat - felelte, majd vakon Rallin felé fordult. - Saban jó
e m b e r .
- Ratharrynból való - közölte színtelen hangon Rallin.
- Ratharryn tette ezt velem - emelte fel Saban a bal kezét, hogy megmutassa hiányzó
kisujját. - Ratharryn rabszolgává és számkivetetté tett. Én már nem vagyok Ratharrynból
v a l ó .
- Akkor is Ratharrynban ellettek erre a világra - erősködött Rallin.
- Ha egy üsző a kunyhódban születik, Rallin - kérdezte Saban - máris a fiadnak nevezed?
Rallin ezen hosszasan elgondolkodott.
- Akkor hát, miért jöttél ide? - kérdezte végül.
- Hogy ajándékot hozzak Morthor leányának - válaszolta Saban.
- Miféle ajándékot? - akarta tudni Rallin.
- Ezt - felelte Saban. Feltartotta a csomagot, de kibontani nem volt hajlandó, és ekkor
hirtelen éles sikoly hallatszott, mire Rallin is megfordult, hogy elnézzen a szentély magas
töltése felé.
Sápadt alak állt egymagában a templom sötétjében, és Saban felé intett. Rallin
engedelmesen félreállt, és Saban elindult az alak felé, aki ott várt rá, ahol a nyugati kapu
párba állított kövei találkoztak a templomkör töltésével. Derrewyn volt az, és Lahanna
ezüstös fénye csak még gyönyörűbbé tette. Egyszerű szarvasbőr tunikát viselt, mely a
bokájáig hullt és szinte fehérnek tűnt a holdfényben, míg karcsú nyaka köré csontokból
kötött láncot. Csak mikor közelebb ért, Saban akkor láthatta, hogy szépsége a hold
visszfénye csupán; Derrewyn lesoványodott, dühödt arcán keserű, mély barázdák ültek.
Fekete haját szoros varkocsba fonta, míg ajkai, melyek egykor oly könnyen kaphatóak
voltak a mosolyra, most vékony, egyenes vonallá préselődtek össze. Jobb kezében a
combcsontot szorongatta, ahogyan egykor Sannas is, és most ezt emelte felé, amint
elérte az út utolsó kapuját.
- Hogy mertél idejönni? - követelte a választ.
- Ajándékot hoztam neked - felelte Saban.
Derrewyn a csomagra nézett, majd kurtán bólintott, Saban pedig kioldotta a tunikát és
kirázta tartalmát a rideg holdfényben fürdő földre.
- Jegar. - Derrewyn az arcot összemaszatoló vér dacára azonnal felismerte a fejet.
- Jegar az - bólintott Saban. - A tulajdon kardommal vágtam le a fejét.
Derrewyn a fejre meredt, majd elfintorodott.
- Az én kedvemért?
- Mi egyébért hoztam volna el neked?
A lány végigmérte, és úgy tűnt, mintha az arcára dermedt maszk mögül elősejlett volna
egy fáradt mosoly.
- S immár Sarmennyni Saban vagy?
- Igen.
- Asszonyt vettél magad mellé? Slaol aráját?
Saban ügyet sem vetett a kérdésből kicsendülő keserűségre.
- A Kintiek mind Slaolt imádják.
- Te mégis hozzám jöttél - sziszegte Derrewyn, és a dühödt álarc visszakerült a helyére -
csak hogy megajándékozz! Vajon miért? Szeretnéd, ha megvédenélek Lengartól?
- Nem - tiltakozott Saban.
- Pedig szükséged lenne rá - mondta Derrewyn. - Megölted a barátját, és azt hiszed, ő
nem fogja viszonozni ezt a szívességet? Ha csak egy ujjal érinted valamelyik ratharryni
viperát, minden kígyó téged akar megmarni. - Összevonta a szemöldökét. - Azt hiszed,
Lengar meg fog kímélni? Azt hiszed, nem veszi el asszonyod éppen úgy, ahogyan velem
tette? Fájdalmat okoztál neki!
- Azért jöttem, hogy ezt elhozzam neked - intett Saban Jegar feje felé - semmi egyébért. -
Ami azt illeti, eddig nem is gondolt rá, hogyan válaszol majd Lengar Jegar halálhírére.
Fivére dühe nem ismer majd határokat, ebben Saban biztos lehetett, és alighanem
bosszút akar állni rajta, de Sarmennynben talál biztonságban lesz.
- Csak el akartad hozni az ajándékot, semmi egyéb - mosolygott gúnyosan Derrewyn. -
Mégis mit vártál, Saban? Hogy hálás leszek érte? - Megmarkolta és majd a derekáig
felhúzta tunikáját. - Erre vágytál?
Saban elfordult, hogy végignézzen a sötétbe borult földeken.
- Csak azt akartam, hogy tudd, nem feledtem el.
Derrewyn leengedte ruháját.
- Mit nem feledtél el? - kérdezte keserűen.
- Hogy szerettük egymást - válaszolt Saban - hogy melletted megleltem a boldogságot. És
hogy azóta sem telt el úgy nap, hogy ne gondoltam volna rád.
Derrewyn hosszú ideig némán meredt rá, majd felsóhajtott.
- Tudom, hogy nem feledtél el - enyhült meg - és mindig is reméltem, hogy egyszer még
visszatérsz. - Megvonta a vállát. És most itt vagy. Akkor hát? Itt akarsz maradni? Segítesz
harcolni a fivéred ellen?
- Visszatérek Sarmennynbe - felelte Saban.
Derrewyn gúnyosan elvigyorodott.
- Hogy elhozd azt a híres templomot? A templomot, ami visszahívja a nagy Slaolt
Ratharrynba! És Slaol felperzseli majd az eget, ahogyan ide siet hívó szavadra?
Csakugyan azt hiszed, hogy el fog jönni?
- Igen - bólintott Saban - hiszem.
- Mi végre tenne ilyet? - Derrewyn hangja ezúttal gúny nélkül csattant fel.
- Úgy lesz, ahogyan Camaban ígérte - felelte Saban. - Nem lesz többé tél, se betegség,
se bánat.
Derrewyn meredten nézte, majd hátravetette fejét és teli torokból kacagni kezdett, és
gúnyos nevetése hosszan visszhangzóit a gigászi töltésfalak között, melyek fehéren
izzottak a szürkületben.
- Nem lesz többé tél! Nem lesz többé bánat! Hallod ezt, Sannas? Hallod ezt? Ratharryn
véget vet a télnek! - Gúnyos táncra perdült, majd hirtelen megdermedt, és a combcsonttal
Sabanra mutatott. - De hát nem is kell elmondanom Sannasnak, igaz? Ő pontosan tudja,
mit akar Camaban, hiszen Camaban rabolta meg az életét. - Nem várt válaszra, csak
kiköpött és a hajánál megragadta Jegar véres fejét. - Jöjj velem, Sarmennyni Saban -
parancsolta - és meglátjuk, legyőzheti-e a telet néhány göcsörtös kőszikla. Bárcsak
sikerülhetne! Újra boldogok lehetnénk! Fiatalok lehetnénk, és boldogok, nem költözne
fájdalom a csontjainkba.
A szentélybe vezette Sabant. Nem volt itt más rajtuk kívül, csak a kelő hold ragyogta be a
roppant sziklatömböket, amelyekbe mintha tűhegynyi csillagokat ágyaztak volna.
Derrewyn Sannas régi kunyhójába kísérte Sabant, mely még most is egyedül állt a
sáncokon belül, és ott a bejárat mellé '68ajította Jegar fejét, mielőtt megemelte volna
tunikáját, hogy felemelje a feje fölé és kibújjon belőle. A csont nyakláncot is a ruhára
e j t e t t e .
- Te is - jelezte, hogy Sabannak le kell vetnie a tunikáját. Nem teszek rajtad erőszakot,
Saban, csak beszélni akarok az istennővel. Ő szereti, ha mezítelenek vagyunk, ahogyan
a papjaitok is csupaszok, hogy semmi se állhasson közéjük és az isteneik közé. -
Meghajolt a szemöldökfa alatt.
Saban levetette a tunikáját és csizmáját, majd követte őt a kunyhóba. Valaki, alighanem
maga Derrewyn, egy csecsemő koponyáját helyezte el a bejárat felett. Nagyon kis
gyermek lehetett még, mikor meghalt, a repedés a koponyáján még össze sem forrhatott.
A kunyhó belseje nem változott. Ugyanazok a csomagok lógtak alá az árnyékos tetőről,
ugyanazok a prémhalmok, csontokkal teli kosarak, kenőcsök és gyógynövényes edények
borították el a padlót.
Derrewyn keresztbe tett lábbal ült a tűz egyik oldalán, és intett Sabannak, hogy üljön le
vele szemközt. Táplálta a tüzet, hogy annak rőt fénye baljós árnyakat vessen a
gerendákra függesztett denevérszárnyakra és agancsokra. A lángok megvilágították
Derrewyn alakját, és Saban láthatta, milyen veszedelmesen elvékonyodott.
- Már nem vagyok szép, igaz? - kérdezte Derrewyn.
- De igen - felelte Saban.
A lány elmosolyodott.
- Hazudsz, akárcsak a fivéreid. - Egy nagyobb edény után nyúlt, és elővett egy köteg
szárított gyógyfüvet, hogy a tűzre vesse. Marokszám szórta a füveket, mígnem a kis fakó
levelek előbb fényesen felizzottak, majd fojtogatni kezdték a lángokat. A fények
elhomályosultak, és a kunyhó eltelt a nehéz füsttel. Lélegezd be a füstöt - utasította,
Saban pedig engedelmesen előrehajolt, és vett egy mély lélegzetet. Szinte azonnal
fuldokolni kezdett és megpördült vele a világ, de ő erőt vett magán, és még egyszer
belélegezte a reszelős füstöt, melynek mélyén valami émelyítően édeskés ízre lelt.
Derrewyn lehunyta szemét és ingadozni kezdett, jobbra-balra. Az orrán keresztül
lélegzett, és időnként elengedett egy-egy sóhajt, majd váratlanul görcsösen zokogni
kezdett. Ösztövér vállai megrázkódtak, arca eltorzult, a könnyei patakban csorogtak.
Mintha a szíve szakadt volna meg - nyögdécselt, zihált és zokogott, a könnyek
végigperegtek az arcán, majd előregörnyedt, mintha rosszul lenne, és Saban már attól
tartott, fejével eléri az úszkös tüzet, ám ekkor éppoly hirtelen ívben hátrafeszítette testét,
és lélegzet után kapkodva meredt a csúcsos tetőre.
- Mit látsz? - kérdezte tőle.
- Nem látok semmit - felelte Saban. Könnyűnek érezte a fejét, mintha túl sokat ivott volna
a Kintiek italából, de látni nem látott semmit. Se álmokat, se látomásokat, se jelenéseket.
Rettegett attól, hogy viszontlátja majd Sannast, de nem volt ott más, csak az árnyak, a
füst, és Derrewyn hófehér teste, melyet szinte szétfeszítettek a bordacsontok.
- Halált látok- suttogta Derrewyn. A könnyek most is ott peregtek az arcán. - Oly sok halált
látok. A halálnak emelsz templomot.
- Nem - tiltakozott Saban.
- Camaban temploma - zihálta Derrewyn, és hangja alig volt erősebb a templom pilléreit
körüllengő szellőnél - a tél szentélye, az Árnyak Temploma. - Újra rázkódni kezdett. - A
vér ködként szivárog fel a köveiből.
- Nem!
- És a nap arája ott leli halálát - súgta Derrewyn.
- Nem.
- A te asszonyod. - Derrewyn most meredten nézte Sabant, pedig nem láthatta őt, hiszen
kifordította szemeit, és azoknak csak a fehérje látszott. - Ott leli halálát, véresen a
k ö v e k e n .
- Nem! - kiáltott fel Saban, és hevességével felriasztotta a lányt a kábulatból.
A lány szemei lassan összpontosítottak, és Derrewyn meglepettnek tűnt.
- Csak azt mondom, amit látok - közölte nyugodt hangon amit Sannas megmutat nekem,
és ő tisztán látja Camabant, hiszen Camaban vette el az életét.
- Elvette az életét? - kérdezte Saban összezavarodva.
- Látták őt, Saban - felelte Derrewyn fáradtan. - Egy gyermek látta, amint hajnalban egy
sánta férfi hagyta el a szentélyt, és ugyanazon a reggelen holtan találták Sannast. -
Megvonta a vállát. - Sannas addig nem térhet meg az ősökhöz, amíg Camaban szabadon
nem engedi, ezért nem ölhetem meg Camabant, mert vele együtt megölném Sannast is,
és osztoznék a végzetében. - Mélységes fájdalom csillant a tekintetében, majd megrázta
a fejét. - Lahannához akarok menni, Saban. Az égbolton szeretnék élni. Itt a földön nincs
b o l d o g s á g .
- De lesz - kiáltotta Saban eltökélten. - Visszahozzuk Slaolt, és akkor nem lesz többé tél,
se betegség.
Derrewyn gúnyosan elmosolyodott.
- Nem lesz többé tél - szólt ábrándos hangon - és helyreáll a minta. - Láthatóan élvezte
Saban elképedését. - Mindenről tudunk, ami Sarmennynben történik - mondta. - A
kalmárok elmondják nekünk. Mindent tudunk a templomotokról és a reményeitekről. De te
honnét tudod, hogy a minta megszakadt?
- Egyszerűen tudom - vonta meg a vállát Saban.
- Olyanok vagytok, mint az egerek - biggyesztette le gúnyosan az ajkait Derrewyn - akik
azt hiszik, nekik terem a búza, és ha eleget imádkoznak, elmarad az aratás. - A hamvába
holt tűzre meredt, miközben Saban őt nézte. Próbálta összekapcsolni a megkeseredett
varázslónőt azzal a fiatal lánnyal, akit egykor ismert, és talán a lány is hasonlókon
gondolkodott, mert hirtelen feltekintett rá. - Hát nem lenne jó, ha minden úgy lenne, mint
azelőtt? - kérdezte.
- De igen - felelte Saban. - Folyton ezt kívánom.
A lány elmosolyodott.
- Én is - mondta halkan. - Olyan boldogok voltunk, te meg én, nem igaz? Nem is olyan
rég, még ártatlan gyermekek voltunk mi ketten, és most templomokat hordasz el, én pedig
megmondom Rallinnak, mit tegyen.
- És mit mondasz neki?
- Mit is mondhatnék? Hogy végezzen minden ratharrynival. Hogy csak gyilkoljon és
gyilkoljon. Ratharryn nem szűnik meg bennünket támadni, de a mocsarak megvédenék
bennünket, ha pedig megpróbálják megkerülni a lápot, az erdőben várunk rájuk, és
egyesével öljük le őket. - Hangja eltelt bosszúvággyal.
- És ki kezdte az öldöklést? Lengar! És kit imád Lengar? Slaolt! Elment Sarmennynbe,
ahol megtanulta, hogy Slaolt imádja minden istenek felett, és azóta vége nincs az
öldöklésnek. Slaol elszabadult, Saban, és vérbe fojtja a világot.
- Ő a mi atyánk - tiltakozott Saban - aki szeret bennünket.
- Szeret bennünket! - csattant fel Derrewyn. - Ő maga a könyörtelenség, Saban. Ugyan
miért mentene meg bennünket egy ilyen könyörtelen isten a téltől? Miért kímélne meg a
fájdalmaktól? - Megborzongott. - Ha csak úgy imádod Slaolt, mint a többi istent, nem
szabadulhat rá a világra, és minden egyensúlyban marad. De ha minden istenek elébe
helyezed őt, lesújt rád az ostorával.
- Nem! - kiáltott Saban.
- Én pedig ellene szegülök - folytatta Derrewyn - mert ez a feladatom ezen a földön. Slaol
esküdt ellensége vagyok, Saban, mert gátat kell vetni a könyörtelenségének.
- Ő nem könyörtelen - erősködött Saban.
- Mondd ezt azoknak a lányoknak, akiket minden évben elevenen égetnek el
Sarmennynben - torkollta le Derrewyn. - Bár, mint hallom, Aurenna életét megkímélte. -
Elmosolyodott. Igen, Saban, a nevét is tudom. Jó asszonyod?
- Igen.
- Gyengéd?
- És gyönyörű? - kérdezett rá Derrewyn.
- Igen.
- Mégis odavetették Slaolnak, igaz? Neki szánták! - A szavak sziszegve törtek elő a lány
szájából. - Gondolod, hogy elfeledi ezt? Aurenna kiválasztott lett, Saban, egy isten jelét
viseli magán. Camaban is kiválasztott! Egy holdat visel a hasán. Soha ne bízz abban, akit
az istenek megjelöltek.
- Aurennát nem jelölték meg - tiltakozott Saban.
Derrewyn elmosolyodott.
- A szépsége a jel, Saban. Tudom, hisz valaha magam is szép voltam.
- Még most is az vagy. - Saban komolyan gondolta a bókot, de a lány csak nevetett rajta.
- Jobban tennéd, ha száz templomot emelnél száz istennek, vagy egyet akár ezer
istennek, mint egyet csak neki. Inkább ne is építenél templomot. Inkább vetnéd bele
azokat a köveket a tengerbe. - Megrázta a fejét, mint aki tudja, hogy úgyis kárba vész
minden jó tanácsa. - Hozd ide a nyakláncot, amit odakint vetettem le - utasította.
Saban engedelmeskedett, és elhozta a vékony ínra felfűzött zörgő csontokat. Most
döbbent csak rá, hogy azok egy kisgyermek csontjai, parányi bordák és törékeny ujjak.
Átadta őket a tűz üszkös maradványai felett, Derrewyn pedig átharapta az inat, és
lehúzott egy apró csigolyát a szálról, azután maga mögül egy vörösre festett edényt vett
elő, melynek széles száját méhviasszal tapasztották le. Kését használta a viaszdugó
eltávolításához, és a kunyhóban szinte azonnal förtelmes szag kezdett terjengem, mely
még a haldokló tűz csípős füstjét is elnyomta, ám Derrewyn, aki közvetlen közelről
tapasztalhatta meg a bűzt, mindezt láthatóan egy cseppet sem bánta. Beletette az apró
csontot az edénybe, majd kivette belőle, és Saban látta, hogy immár ragacsos mézga
tapad hozzá.
A lány most félretette az edényt, és egy lapos kosarat húzott magához, hogy addig
kutakodjon benne, míg rá nem akad egy mogyoróhéj két összeillő felére. A csontot
beleragasztotta az egyik félbe, és az összpontosítástól összevont szemöldökkel lezárta a
héjat, majd átkötötte egy darabka ínszalaggal. Többször is körbetekerte a mogyoróhéjat,
majd bőrszalagot vett elő, és az inakba bugyolált mogyoróhéjból amulettet készített, amit
Saban a nyakában viselhetett. Felé tartotta a különös ékszert.
- Vedd fel.
- Mi ez? - vette át Saban szorongva az amulettet.
- Talizmán - felelte a lány közömbös hangon, miközben egy bőrdarabbal lefedte a bűzölgő
e d é n y t .
- Miféle talizmán?
- Lengar fiút nemzett nekem - válaszolt Dérrewyn. - A héjba zárt csont annak a
gyermeknek a csontja, a kenőcs pedig az, ami a húsából megmaradt.
Saban megborzongott.
- A tulajdon gyermeked csontja?
- Lengar gyermekéé - javította ki Derrewyn - akit a legkisebb szívfájdalom nélkül öltem
meg, mintha csak egy férget tapostam volna el. Megszületett, Saban, a tejemet akarta, én
pedig elvágtam a torkát. - Rezzenéstelen tekintettel nézett Sabanra, aki újra
összeborzadt, és megpróbálta elképzelni a lányt emésztő mérhetetlen gyűlöletet. - De egy
napon újabb gyermeket szülök - folytatta Derrewyn. - Lányom lesz, akit arra nevelek majd,
hogy varázslónő legyen, akárcsak én. Várni fogok, amíg Lahanna elérkezettnek nem látja
az időt, azután összefekszem Rallinnal, és egy lányt szülök, aki vezeti majd a törzset, ha
én már nem leszek. - Felsóhajtott, majd a mogyoróhéj talizmán felé intett. - Mondd meg
Lengarnak, hogy az életét rejtettem abba a talizmánba, és ha megfenyeget, ha az
életedre tör, vagy akárcsak megbánt valamivel, pusztítsd el az amulettet. Zúzd porrá egy
kővel vagy égesd el, és ő halott lesz. Mondd ezt el neki.
Saban nyakába kötötte az amulettet, az anyjától kapott borostyán függő mellé.
- Ha ennyire gyűlölöd - kérdezte - miért nem pusztítod el te az amulettet?
Derrewyn elmosolyodott.
- Ő az én gyermekem is volt, Saban.
- Akkor… - kezdte Saban, de képtelen volt befejezni.
- Ha elpusztítod az amulettet - bólintott a lány - engem is bántasz vele. Talán meg nem
ölhetsz, hiszen enyém a varázslat, és ellenvarázslatot is alkalmazhatok, de bántani fogsz
vele. Bántani fogsz. Ne! - kiáltott a lány, amikor látta, hogy Saban le akarja venni az
amulettet. - Szükséged lesz rá, Saban. Ajándékot hoztál nekem, ezért most el kell
fogadnod az én ajándékom. Nekem adtad Jegar életét, ezért én neked adom a fivéred
életét, mert hidd el nekem, ő a tiédet akarja. - Megdörzsölte a szemét, majd elfurakodott
mellette és kilépett a szabadba. Saban követte.
Derrewyn magára öltötte szarvasbőr tunikáját, és előrehajolt, hogy alaposabban
megnézze Jegar fejét. Maga felé fordította, és beleköpött a szemébe.
- A kunyhóm előtt fogom karóba tűzni - fordult Sabanhoz s egy napon talán Lengar feje is
mellé kerül.
Saban felöltözött.
- Virradatkor indulnék - mondta - az engedélyeddel.
- A segítségemmel - élénkült fel Derrewyn. - Lándzsásokat küldök, hogy biztonságban
légy. - Berugdalta Jegar fejét a kunyhóba. - Még találkozunk, Saban - mondta, azzal
hirtelen magához ölelte, beletemette arcát a tunikájába, és meglepő erővel szorította
magához. Saban érezte, ahogy a lány megborzong, és átkarolta a vállát.
A lány abban a pillanatban elhúzódott tőle.
- Kapsz tőlem élelmet - közölte hűvösen - és egy helyet, ahol elalhatsz. Reggel szabadon
t á v o z h a t s z .
Eljött a reggel, és Saban útnak indult.
Lengar már elindult Ratharrynba, mire Saban visszatért Sulba.
Azt hitte, előle menekülsz - tudta meg Saban Lewyddtől.
- Nem mondtad neki, hogy visszajövök?
- Nem mondtam neki semmit. Miért is tettem volna? Minél előbb visszatérünk
Sarmennynbe, annál jobb. A halálodat akarja.
Saban megérintette a tunikája alól kidomborodó mogyoróhéjat, de nem szólt róla. Vajon
működni fog? Szüksége lesz rá egyáltalán? Ha megmaradt a távoli Sarmennynben, soha
többé nem kell szembenéznie Lengarral - ezért is örült, amikor a megérkezését követő
napon Kereval végre hajlandó volt búcsút mondani a meleg vizű forrásnak, amelyben
addig áztatta magát, azt állítva, hogy az meggyógyította sajgó csontjait. Hazaúton nyugat
felé a szél mindvégig ellenük dolgozott, s bár a dagály most is segítette őket, többször
kényszerültek rá az evezésre, így az utazás is egy teljes nappal tovább tartott. A hajók
végül mégis a szárazföld felé fordultak, és az evezősök dalra fakadtak, amint az ár felfelé,
Kereval faluja felé repítette őket.
Másnap Saban a domboldalon festőfüvet szedett, amit Aurenna forró vízbe áztatott, és
amint a főzet elkészült, egy második tetoválás is került Saban mellkasára. Aurenna a
csontfésű fogaival véste be a kék pontokat, hogy a festék minél mélyebbre kerüljön, s
miközben dolgozott, Saban elmesélte, mi történt Sulban, és hogyan vitte el Jegar levágott
fejét Derrewynnek. Azután, miközben a vér felszáradt a mellkasán, ő és Aurenna a
folyóparton üldögéltek, a lány pedig megérintette a nyakában viselt mogyoróhéjat.
- Mesélj nekem Derrewynről - kérte.
- Lefogyott - sóhajtott fel Saban - és megkeseredett.
- Ki hibáztatná ezért? - kérdezte Aurenna. Összevont szemöldökkel méregette a
talizmánt. - Nem tetszik ez nekem. Aki átkot küld másokra, önmagát is elátkozza.
- Egy napon talán az életem menti meg - vette vissza Saban az amulettet a lány kezéből.
- Megtartom, míg Lengar meg nem hal, azután eltemetem.
Camabannak nem merte megmutatni a talizmánt, attól tartva, hogy a fivére Derrewyn
ellenében használná, és vigyázott rá, hogy az állandóan rejtve maradjon. Félt attól is,
hogy Camaban kérdőre vonja cathallói utazásával kapcsolatban, és ostobának nevezi,
amiért egyáltalán vállalkozott rá, ám Camabant túlontúl lekötötte a feladat, hogy találjon
egy kereskedőt, aki elviszi a nyugati tenger túlsó partján fekvő szigetre. Végül ráakadt
néhány kalmárra, akik egy kovakőrakománnyal arrafelé tartottak, és Camaban nemsokára
el is hagyta Sarmennynt.
- Kitanulom az ottani papok titkait - búcsúzott Sabantól - és visszatérek, ha majd itt lesz
az ideje.
- Mikor lesz az?
- Amikor visszatérek, természetesen - felelte Camaban, és fellépett a hajóra. Az egyik
kereskedő kezébe nyomott egy lapátot, de Camaban megvető mozdulattal félresöpörte. -
Nem evezek - közölte. - Csak ülök, amíg ti eveztek. Most indulás. - Belekapaszkodott a
peremdeszkába, és a hajó ringatózva elindult a tenger felé.
Elkészült a templom pilléreit szállító tíz hajó; valamennyit három óriási rönkből vájták ki,
és felfelé vontatták a folyón, ahol a templomkövek egyre terebélyesedő halma körül
magas fűcsomók nőttek. A kisebb, nagyjából embermagas köveket kettesével rakodták
fel, ám a nagyobbak egymaguk elfoglaltak egy egész hajót, és Saban azzal kezdte, hogy
az egyik ilyen roppant görgetegkövet rakta fel. Dagály idején az egyik hajót odavontatták
a folyó pereméhez, majd a tatját erősen kikötötték a parthoz. Saban leeresztette a szánon
nyugvó sziklatömb egyik végét, és alácsúsztatott egy gerendát, majd feltámasztotta a
másik végét is, és három további gerendát helyezett el a kő alatt, azután negyven férfi
megragadta gerendákat, felemelte a követ és araszolni kezdett vele a hajó felé. A férfiak
csak alig néhány lépésre vitték a kőtömböt, mégis egyre nyugtalanabbak lettek, amint
beléptek a vízbe, és tucatnyi társuk is kellett, hogy segítsen megtartani a terhet. A
teherhordók, ha verítékezve is, de addig araszoltak előre, amíg a szikla a három
hajótörzset összekapcsoló roppant tölgyfagerendák fölé nem került. Ott leeresztették a
követ, ám a hajó ekkor olyan mélyen merült a vízbe, hogy egyik törzse megfeneklett a
folyóágyban. Lewydd és tucatnyi embere vonszolta kijjebb a hajót és Saban most látta
csak, milyen mélyen leül, de Lewydd megnyugtatta, hogy így is át fogják vészelni az utat,
ha Maikin, az időjárás istene kegyes lesz hozzájuk. Tucatnyi emberével felszállt a hajóra
és kievezett a folyóra, míg a munkások izgatott hordája a parton követte őket.
Három napig tartott, amíg megrakodták a tíz hajót. Öt a nagyobb köveket szállította, míg a
többi a párba összekötött kisebb sziklákat, s miután a köveket odaszíjazták a
kereszttartókhoz, valamennyi hajó ott úszott a vízen. Két helyen túlságosan
elsekélyesedett a folyó, itt úgy kellett átvontatni a hajókat, akárha szánok lettek volna, de
két nap múltával így is valamennyi biztonságos révbe ért Aurenna falujánál, ahol a part
menti fákhoz pányvázták ki őket. Apály idején a hajók megfeneklettek az iszapban,
dagálykor a víz színén úsztak és béklyóikat szaggatták.
Kivárták az alkalmas időt. Máris mélyen bent jártak a nyárban, és Lewydd minden reggel
imádságot mondott Maikin szentélyében, majd felkapaszkodott a falu mögötti dombokra,
hogy elnézzen nyugat felé. Arra várt, hogy lenyugodjon a szél és a tenger, ám a nyárutó
napjaiban a szél csak nem akart csillapodni, és a nyugatról kelő szürke hullámok
könyörtelenül ostromolták tovább a sziklás partot, hogy ott fehér vízpermetté robbanjanak
szét.
Végeztek az aratással, azután megkezdődtek az esőzések, és az óceán felől érkező
záporok olyan hevesen fordultak ellenük, hogy Sabannak minden áldott nap ki kellett
mernie az esővizet a parthoz kikötött hajókból. Az égbolt ólomszürkén borult föléjük, és
Saban már kezdte átadni magát a kétségbeesésnek; egyedül Lewydd nem adta fel a
reményt, és derűlátása igazolást is nyert, amikor egy reggel Saban szokatlan nyugalomra
ébredt. Meleg volt, a szél lecsillapodott, és a halászok úgy vélték, a jó idő ki is tart.
Gyakran van ez így, mondták, hogy az év vége felé közeledve, mielőtt a tomboló
szélviharokkal beköszöntene az ősz, Maikin hosszú és áldottan nyugodt napokkal
ajándékozza meg őket, a tíz hajót tehát megrakták ivóvízzel teli tömlőkkel, szárított hallal
teli zsákokkal és forró kövön sütött lapos kenyerekkel teli kosarakkal, azután Scathel
valamennyi hajót megáldotta egy frissen leolt üsző vérével, és délben, miután a tucatnyi
evezős elhelyezkedett a hajókon, az első templomkövek útnak indultak a tengeren.
Nem kevesen akadtak a törzsből, akik úgy vélték, hogy a hajók legénységét soha többé
nem látják viszont. Odakint a tengeren, állították, a hajók megfeneklenek majd, és a
kövek súlya lehúzza őket oda, ahol a mélység szürke szörnyetegei csak rájuk várnak.
Saban és Aurenna kisétált a partra, és figyelte, amint a két karcsú halászcsónakkal kísért
hajók megkerülik a földnyelvet és méltóságteljesen kieveznek a tengerre. A borúlátók
ezúttal tévedtek. A tíz hajó könnyedén szelte a kisebb hullámokat, majd a kövek felett
kibomlottak a bőrből varrt vitorlák és az evezők mélyen belemerültek a vízbe, amint a kis
flotta a simogató szélben és a kelet felé elnyúló hosszú hullámokon megindult előre.
Sabannak most már nem maradt más dolga, mint bevárni Lewydd visszatértét. Egyre
csak várakozott, ahogyan a napok rövidültek, a szél feltámadt és a levegő hűvös lett.
Saban és Aurenna olykor kisétált a déli földnyúlványra, ahol a szirt tetejéről messzire
elnézhetett, de bármennyire is látta, ahogyan a halászok kivetik és bevonják kis hálóikat,
és a kalmárok áruval megrakott hajói egyre közelebb érnek, a köveket szállító hármas
törzsű hajók közül egyetlen egy sem tért vissza. A szél nap nap után erősebben
korbácsolta a tengert, tajtékot vetett a parti szikláknak és tovább űzte előre a fehérlő taréj
ú hullámokat, ám Lewydd még ekkor sem mutatkozott. Akadtak olyan napok, amikor már
a halászok is túlontúl ellenségesnek találták a vizet és a szelet, s azokon a napokon
Saban minden korábbinál jobban féltette Lewyddet.
Beköszöntött az első fagy, majd az első havazás. Aurenna újra teherbe esett, és olykor
könnyekkel a szemében ébredt, bár mindig tagadta, hogy Lewyddért aggódna.
- Életben van - erősködött. - Életben van.
- Akkor miért sírsz?
- A tél miatt - felelte a lány - mert télen Erek meghal, és én olyan közel állok hozzá, hogy
átérzem minden fájdalmát. Összerezdült, ahogy Saban megérintette az arcát. Voltak idők,
amikor Saban úgy érezte, ahogy Aurenna egyre közelebb kerül Erekhez, úgy távolodik el
őtőle. Csak ült a folyó menti sziklán, széttárta karjait, és azt állította, hogy istenét
hallgatja, miközben Sabant, aki semmilyen hangot sem hallott a fejében, mardosta a
f é l t é k e n y s é g .
- Eljön a tavasz - bíztatta.
- Mint minden évben - vágta rá Aurenna, és elfordult tőle. Saban és Mereth újabb hajókat
ácsolt. Ráakadtak a közeli erdő utolsó megtermett tölgyeire, és ezekből a törzsekből
éppen további öt hajó telt ki. Ha Lewydd visszatért és magával hozta a hajóit is, akkor már
tizenöt hajó felett rendelkezhettek, és tizenöt hajó négy fordulóval az összes építőkövet
elszállíthatta. Ha viszont Lewydd nem tért vissza, akkor sehogy sem szállíthatták el a
templomot, és ahogyan egyik nap követte a másikat, miközben a tél egyre keményebben
szorongatta markában a földet, Lewyddnek a hírét se hallották.
Lewydd elhúzódó távolléte Sarmennyn népét is nyugtalansággal töltötte el. Szóbeszéd
kezdte járni. Egyesek szerint a tíz hajó megfeneklett, legénységük pedig a vízbe fulladt,
amikor a kövek magukkal rántották az evezősöket, mert Erek nem akarta, hogy a
templomot elszállítsák. Mások állították, hogy Lewyddet és embereit Drewenna népe
mészárolta le, mely nem teljesítette az új törzsfő suli mészárlás után tett ígéretét, és úgy
döntött, inkább magának tartja meg a köveket. A szóbeszéd önmagát táplálta, és mióta
Aurenna épségben került ki a túzból, a népek most először sugdolóztak arról, hogy
mégsem Kerevalnak és Camabannak van igaza. Haragg próbálta tartani bennük a hitet,
de egyre többen mondták, hogy sosem szabadott volna elszállítani azt a templomot.
Sarmennyn fiatal harcosai közül több mint százan keltek útra azokon a hajókon, és a
törzs attól félt, hogy sosem látja többet fiait. Özvegyek és árvák maradnak hátra utánuk,
Sarmennyn vészesen meggyengül a lándzsások hiányától, s mert az eltűntek közül sokan
halászattal foglalkoztak, ezen a télen éhínség vár Sarmennynre - és mindez azok hibája,
akik azt mondták, oda kell adni a templomot. Scathel, Haragg és Kereval igyekeztek
féken tartani az indulatokat, és azt tanácsolták az embereknek, várják meg a híreket, de a
szóbeszédnek már nem lehetett gátat szabni, és az elfojtott harag egy téli estén hirtelen
felszínre tört, amikor a feldühödött tömeg elhagyta Kereval faluját, és lángoló fáklyákkal
felfegyverkezve átgázolt a folyón, hogy elérje Aurenna délre fekvő települését.
Scathel csónakkal szelte át a folyót, hogy figyelmeztesse Sabant a falusiakra, akik fel
akarták égetni az egész falut, és vele az új hajókat is. Kereval próbálta megállítani őket,
mondta a főpap, de Kereval egyre betegesebb, és a hatalma is meggyengült.
Haragg dühödten kiköpött.
- Ki vezeti őket? - kérdezte fivérétől. Scathel megnevezte néhányukat, és Haragg
megrázkódott az indulattól. - Hitvány férgek - ragadta magához lándzsáját.
- Hadd beszéljek velük - ajánlkozott Saban.
- Szavakkal nem állítod meg őket - intette le Haragg, aki máris előreindult a csapáson,
kezében lándzsáját szorongatva.
Cagan vele tartott. Saban utasította Meretht, hogy vigye az asszonynépet az erdőbe,
majd Haragg után rohant, és épp akkor érte be az óriást, amikor az a keskeny erdei
ösvényen útját állta a csőcseléknek. Haragg előreszegezte lándzsáját.
- Erek ellen harcoltok- üvöltötte, de mielőtt még folytathatta volna, a tömegből egy
nyílvessző szisszent felé és fúródott a mellkasába. Haragg megtántorodott, és nekizuhant
egy tölgyfának. Cagan szánalmasan felüvöltött, felkapta atyja lándzsáját és a tömegre
rontott, mely nyilak és kövek záporával fogadta, de mintha csak egy bölénnyel harcolt
volna - a süketnéma óriás esetlen mozdulattal félreütötte a neki szegezett lándzsákat, és
hátravetette az embereket. Saban rohant, hogy segítsen neki, ám Cagan ekkor
megbotlott; nehézkesen elvágódott, és a tömeg azonnal fölé kerekedett; lándzsái
felemelkedtek és előredöftek, ahogy ott vonaglott pengéi alatt. Saban megragadta Haragg
karját, talpra állította és arrébb vonszolta a kereskedőt, hogy ne kelljen végignéznie fia
h a l á l á t .
- Cagan! - üvöltötte Haragg.
- Rohanj! - rivallt rá Saban. Egy nyílvessző szisszent el a füle mellett, társa egy közeli fa
törzsébe fúródott.
A tömeg utána vetette magát, vérét feltüzelte Cagan halála. Felé hajítottak egy lándzsát,
mely végigcsusszant a csapáson és kis híján elkaszálta bokáját, azután Saban Aurennát
látta meg maga előtt, az ösvény közepén.
- Vissza! - kiáltott rá, de a lány nem moccant. Aranyhaja szabadon lengett, szarvasbőr
tunikája megfeszült felduzzadt hasán. - Menj! - rivallt rá Saban. - Megölték Cagant.
Menekülj! Próbálta magával vonszolni, de Aurenna csak a fejét rázta, és nem volt
hajlandó egy lépést se tenni. Nyugodtan várakozott, éppoly békésen, mint amikor arra
várt, hogy kiállja a napmenyasszony tüzet, azután, amikor a tomboló tömeg feltűnt a
csapáson, lassan előre indult.
Nem emelte fel a kezét, és nem szólt, csak állt, a támadók mégis megtorpantak a láttán.
Szemrebbenés nélkül megöltek egy megtermett férfit, most azonban Erek
menyasszonyával néztek farkasszemet, egy olyan asszonnyal, aki éppúgy lehetett
istennő, mint varázsló, de mindenképp földöntúli hatalommal rendelkezett, és senkinek
sem volt hozzá bátorsága, hogy rátámadjon. Csak egy valaki lépett ki a tömegből, hogy
kihívja maga ellen. Kargan volt az, Kereval unokatestvére, akit nagynevű harcosnak
ismertek Sarmennynben. Hollószárnyakat viselt a hajában, és hollótollakat tűzött
lándzsájára is, mely hosszabb és súlyosabb volt, mint bárki másé. A széles állkapcsú és
gyanakvó tekintetű férfi mellkasán számtalan tetoválás kérkedett harci erényeiről, most
mégis tisztelettudóan meghajtotta a fejét Aurenna előtt.
- Veled nincs viszályunk, úrnőm - tudatta.
- Akkor hát kivel van, Kargan? - kérdezte Aurenna lágy hangon.
- Azokkal, akik megrabolták a törzs ifjait - felelte Kargan. Azokkal az ostobákkal, akik át
akartak hurcolni egy templomot a fél világon!
- Kik rabolták meg a törzs ifjait, Kargan? - kérdezte Aurenna.
- Tudott te azt, úrnőm.
Aurenna elmosolyodott.
- A törzs ifjai holnap visszatérnek - jelentette ki. - Visszatérnek hajóikon, és énekük veri
majd fel a folyó csendjét. Holnap átadhatjuk magunkat az örömnek, miért okoznánk hát
több szomorúságot ma este? - Hosszan várt a válaszra, de senki sem felelt. - Menjetek
haza - utasította a tömeget. - Embereink holnapra visszatérnek. Erek megígérte. - Azután
egy utolsó szelíd mosollyal elfordult, és otthagyta őket.
Kargan habozni látszott, de Aurenna bizonyossága már szertefoszlatta a tömeg indulatát,
és a legtöbben engedelmeskedtek akaratának. Saban figyelte, ahogy visszafelé indulnak,
majd követte Aurennát.
- És ha a hajók nem érkeznek meg holnapra? - kérdezte tőle. - Akkor hogyan tartod
vissza őket?
- De hát a hajók meg fognak érkezni - felelte Aurenna. - Erek beszélt hozzám álmomban.
- Magabiztosnak tűnt, sőt csodálkozott azon, hogyan kételkedhet Saban az álmában. -
Szertefoszlott az álombéli köd - újságolta boldogan - és most már látom Erek jövőjét. -
Mosolyogva elfordult, és elvezette Haraggot a kunyhójába, ahol megpróbált enyhíteni a
kereskedő fájdalmán. A nyílvessző olyan mélyre hatolt, hogy Haragg zihálva kapkodta a
levegőt és szája szegletéből rózsaszín vér szivárgott, de Aurenna megnyugtatta, hogy
életben marad, és adott neki egy gyógyfüvekből készült főzetet, mielőtt kirántotta a
nyílvesszőt.
Másnap reggel, miután a halotti máglyán elégették Cagan holttestét, a törzs valamennyi
tagja összegyűlt a földnyelven, ahol a folyó és a tenger találkozott, és várakozni kezdett
az ólomszürke vizek felett. Fehér madarak suhantak körülöttük, rikoltozásuk fuldokló
szellemek jajongását idézte. Saban ott állt a szirt csúcsán Scathellel és Mereth-tel, és
megérkezett Kargan is, nyomában a tömeggel, mely előző este oly engedelmesen
követte, nem jött viszont el Aurenna.
- A hajók megérkeznek - mondta Sabannak aznap reggel nincs értelme odamennem,
hogy lássam őket. - Inkább Haragg-gal maradt.
A délelőtt eltelt, és nem érkezett meg más, csak egy újabb szélroham. Az eső sziszegve
hullt a tengerre, és a vízcseppeket fagyos szél hordta a várakozók arcába. Scathel
imádkozott, Saban egy sziklamélyedésben húzta meg magát, míg Kargan fel s alá járkált
a szirt tetején, súlyos lándzsájával a fakó fücsomókat kaszabolva. A nap a fellegek mögé
r e j t ő z ö t t .
Kargan végül megállt Saban előtt.
- Te és a fivéred, csak a tébolyt hoztátok el Sarmennynbe közölte.
- Én nem hoztam semmit - vágott vissza Saban. - A téboly akkor jött el, amikor
elvesztettétek az aranyat.
- Az aranyat ellopták! - mordult fel Kargan.
- De nem mi.
- És egy templomot nem lehet elhordani!
- A templomot el kell hordani - sóhajtott elgyötörten Saban - különben sosem ismerjük
meg újra a boldogságot.
- A boldogságot? - köpte felé a szót Kargan. - Azt hiszed, az istenek boldognak akarnak
látni minket?
- Ha tudni akarod, mit akarnak az istenek - felelte Saban kérdezd csak Scathelt. Ő a pap.
- A viharvert férfiú felé intett, aki eddig a szirt peremén imádkozott, ám Scathel már nem
emelte karjait az ég felé. Kelet felé meredt, a szürke esőfüggönyt kémlelte, majd hirtelen
felkiáltott, felemelte botját, és valamennyien odafordultak, hogy ugyanazt lássák, amit a
f ő p a p .
Hajókat láttak.
Egy flottára való hajót. Egy egész flotta küszködött az eső és a szél ellenében, hogy
hazajusson. Lewydd szétválasztotta a roppant hajótörzseket, így minden háromtörzsű
hajó helyett három másik érkezett, míg a kövek alátámasztására szolgáló gerendákat
bevonták a hajók törzsébe, az evezősök közé, akik alig várták már, hogy révbe érjenek. A
tömeg, mely előző éjjel meggyilkolta Cagant és kész lett volna minden lelket kiirtani
Aurenna falujában, most éljenzésben tört ki. Lewydd, aki a vezérhajó orrában állt,
evezőjével integetett feléjük. Saban megszámolta a hajókat, és látta, hogy valamennyi
megvan, kivétel nélkül. A hajók a mogorva hullámok közül besiklottak a folyó torkolatába,
ahol a kimerült evezősök megvárták, míg az ár megfordul.
Az esti dagály felfelé vitte a flottát a folyón, és ahogy Aurenna ígérte, az evezősök
fennhangon daloltak, miközben a partra kormányozták hajóikat. Dilan, a tengeristen
énekét kántálták, és az ének ütemére mártották vízbe lapátjaikat, a tömeg pedig, mely a
parton követte haladásukat, velük együtt énekelt.
Lewydd partra ugrott, bele az ölelő karok tömegébe, majd átfurakodott az őt éltető
népeken, hogy szorosan magához vonja Sabant.
- Megcsináltuk - ujjongott - megcsináltuk!
Saban hatalmas tüzet rakatott a félig kész hajók melletti mezőn. Az asszonyok gumókat
és magvakat őröltek, és Saban megparancsolta, hogy a tűz fölött süssenek vadakat. A
hajó legénységének száraz prémeket adtak, Kargan itallal teli edényekkel tért vissza
Kereval falujából, és Sabannak úgy tűnt, hogy a kunyhója körül egész Sarmennyn
összegyűlt meghallgatni Lewydd történetét. Lewydd értett a meséléshez, és hallgatósága
száját tátva, vicsorítva vagy éppen üdvrivalgás közepette hallgatta, amint elmondta,
miként értek el a hajók a Sul folyóhoz a nyár végére. Az utazás során nem adódtak
nehézségek, mesélte. A hajók jól bírták a tengert, a kövek a helyükön maradtak és
biztonságban elérték a folyót, ám a gondok itt meg is kezdődtek.
Stakis támogatói, bár Lengar szétkergette őket, még mindig Drewennát járták, és többen
sarcot követeltek Lewyddtől, amit akkor se fizethetett volna ki, ha akarja. így azután a Sul
torkolatában kellett maradniuk, ahol cölöpkerítést emeltek, és várták, hogy eljöjjenek az új
törzsfő, Kellan emberei, és újra szétkergessék Stakis követőit.
Kellan lándzsásai felkísérték a hajókat a Sulon, ám amikor elérték a sekélyest, ahonnét
hajóval már nem mehettek tovább, nem várakoztak rájuk a beígért szánok. Kellan
megfogadta, hogy megépíti a szánokat, de megszegte a szavát, ezért Lewydd Ratharryn
felé vette az irányt, ahol hosszas vita és könyörgés árán rávette Lengart, hogy térítse
Kellant jobb belátásra. Ekkorra azonban már hidegre fordultak az őszi szelek, szakadni
kezdett az eső, és fáradtságos munkába telt kidönteni a fatörzseket, lehántani a kérgüket,
majd összeácsolni a hatalmas szánokat, melyekre előbb a sziklákat, majd a hajókat
r á f e k t e t h e t t é k .
Ökrök vontatták a hajókat és a szánokat keresztül a dombokon, egészen a keletnek tartó
folyóig, ahol a hajókat újra vízrebocsátották, a köveket újra berakodták, és Lewydd innét
keletnek vezette a flottát, míg csak el nem érték Mai folyóját, mely Ratharrynba szállította
a köveket.
És ott Lewydd hátrahagyta valamennyit. Az óriási hajók törzseit különválasztotta, és
visszafelé is megjárta az utat - átvontatta a hajókat a vízválasztón, és a Sulon újra vízre
bocsátotta őket, ám amikor elérte a folyó torkolatát, a tél teljes erejével lecsapott rá, ezért
nem merte megkockáztatni a visszautat a viharos tengeren, inkább a Sul torkolatában
várta ki az idő jobbrafordulását.
És most embereivel együtt épségben hazatért. Az első kövek eljutottak Ratharrynba. És
Saban sírva fakadt, mert bár Cagan meghalt és elhamvadt, újra boldogság lesz ezen a
földön. El fog- | ják hordani a templomot.
13. FEJEZET
Aurenna második gyermeke lány lett, akit Lallicnak nevezett el, ami a Kintiek nyelvén
annyit jelentett, „a Kiválasztott”. Saban eleinte nem örült a névnek, hisz az valósággal a
gyermek fejére idézte a végzetet, mielőtt még az istenek dönthettek volna a jövőjéről, ám
Aurenna ragaszkodott ehhez, és idővel Saban is megbékélt vele. Aurenna többé nem
fogant meg, de fia és leánya egészségben és erőben cseperedett fel. A folyó mellett
éltek, és Leir szinte előbb megtanult úszni, mint járni. Kitanulta azt is, hogyan evezzen,
húzza fel az íjat és döfje le lándzsájával a sekélyesbe merészkedő halakat. És ahogyan a
gyerekek felcseperedtek, végignézték, amint a kövek a kunyhójuk mellett elsuhanva
egyenként kifutnak a tengerre.
Öt évbe telt, míg valamennyit elszállították. Lewydd remélte, hogy rövidebb idő alatt
végeznek, ám flottájával csakis tökéletesen szép időben volt hajlandó elindulni, ezért az
egyik évben egyetlen követ sem szállítottak el, és az utána következő évben is csak egy
útra futotta az idejükből - viszont amint a hajók útnak indultak, az istenek kegyesnek
mutatkoztak, így egyetlen kő sem veszett el és senki sem fulladt a vízbe.
Lewydd visszafelé Ratharryn híreit hozta magával; elmondta, hogyan halad a templom
újjáépítése, és a háború Lengar és Cathallo között.
- Egyikük sem győzhet - vélte Lewydd - de egyikük sem fogja feladni. A fivéred abban
bízik, hogy a templom majd szerencsét hoz neki. Még mindig harci templomnak hiszi.
Egyik évben Lewydd azzal a hírrel tért meg, hogy Derrewyn gyermeknek adott életet.
- Egy lánynak - bólintott Saban.
- Honnét hallottál róla? - kérdezte Lewydd.
Saban a fejét rázta.
- Csak találgattam. És jól van?
Lewydd megvonta a vállát.
- Nem tudom. Csak annyit hallottam, hogy a fivéred papjai megátkozták őt és a
g y e r m e k e t .
Aznap éjjel Saban elment a nap arájának templomába, és az egyik kő mellé eltemette
anyja borostyán függőjét, majd meghajolt Slaol előtt, és arra kérte az istent, hogy oldja fel
Ratharryn átkát Derrewynről és a leányáról. Tudta, anyja megbocsát neki, de hogy
Aurenna megértené-e, abban már nem volt ennyire biztos. Amikor megkérdezte tőle, mi
történt az amulettel, inkább azt hazudta neki, hogy elszakadt az ín, és a borostyánkő a
folyóba pottyant.
Annak az évnek a tavaszán jártak, amikor az Árnyak Templomának utolsó köveit is
leúsztatták a folyón. Csupán tizenegy sötét pillér maradt hátra, de már valamennyit a
háromtörzsű hajókra szíjazták és lefelé úsztatták, hogy Aurenna faluja mellett kikössék a
partra. Lewydd alig várta, hogy az utolsó szállítmánnyal keletnek induljon, ám Kereval és
Scathel egyaránt el akarta kísérni, hiszen az utolsó fordulóval Sarmennyn betartotta az
egyezség rá eső részét, és Lengarnak át kellett engednie Erek kincsének maradékát.
Scathel és Kereval jelen akart lenni, amikor a kincsek újra a törzs tulajdonába kerülnek,
és ragaszkodtak hozzá, hogy harminc lándzsásból álló kisebb serege keljen útra velük, az
pedig nem kevés időbe telt, amíg összegyűjtötték mindazt az élelmet, amire ennyi
embernek szüksége lehetett.
Az új hajók épp akkorra készültek el, hogy a szél élesen keletnek fordult, heves viharokat
és tajtékos hullámokat támasztva. Lewydd nem volt hajlandó kockáztatni a hajókat, ezért
a folyón várakoztak arra, hogy a szél és az ár kitombolja magát. A szél nap nap után
fagyos maradt, és amikor végre nyugatira fordult, olyannyira felerősödött, hogy Lewydd
megint csak nem vihette ki a flottát a tengerre.
Így hát tovább várakoztak, s egy napon, a tavasz vége felé, amikor a szél bömbölve tört
utat a fák csúcsai között és fehéren tajtékozva rontott a part menti szirteknek, egy hajó
tűnt fel nyugat felől. A hajót a viharban tucatnyi evezős hajtotta előre, akik
kétségbeesetten merték a tengervizet, majd ragadtak újra meg újra evezőt, miközben
egyszerre átkozták a szél istenét és fohászkodtak a tenger istenéhez, és valahogy sikerült
kivezetniük törékeny hajójukat a tomboló hullámok közül, be a folyó torkolatába. A
visszavonuló ár ellenében haladtak felfelé, túlontúl dühödten ahhoz, hogy kivárják az
újabb dagályt, és teli torokból énekeltek haladás közben, világgá kürtölve a vihar · felett
aratott győzelmüket.
Ez a hajó hozta vissza Camabant Sarmennynbe.
Egyedül ő nem mutatott félelmet a tengeren. Egyedül ő nem merte a vizet, evezett,
átkozódott vagy énekelt, csak nyugodtan, néma csendben ült, és most, ahogy a csónak
partot ért Aurenna falujánál, látható közönnyel lépett ki a szárazföldre. Kissé
megtántorodott, még mindig arra várt, hogy a világ bukdácsolni és rázkódni kezd, azután
magabiztos léptekkel Aurenna kunyhója felé vette az irányt.
Saban először meg sem ismerte fivérét. Camaban most is éppoly vékony volt, mint a
kóró, és komor, akár a parti sziklák, mégis minden korábbinál rémisztőbbnek tűnt - arcát
sebhelyek, homlokát mély barázdák tagolták, és ezekbe kormot is dörzsölt. Hosszú haját
száznál is több vékony fonatba rendezte, melyek viperákként tekergőztek, s amelyek
végén gyermekek ujjpercei csörögtek. Leir és Lallic rémülten húzódott el az idegentől, aki
letelepedett Saban tüze mellé, nem szólt egyetlen szót sem, és még akkor sem válaszolt,
amikor Aurenna étellel kínálta.
Ott ült egész éjjel, éberen, és nem szólt semmit, nem evett semmit.
Reggel Aurenna újraélesztette a tüzet, és köveket melegített, ahová feltette a húslevest,
de Camaban még most sem szólalt meg. A szél bele-belekapaszkodott a zsúpfedélbe,
megrángatta a kikötött hajókat és esővízzel söpört végig a településen, ahol Camaban
hajójának legénysége is menedéket lelt.
Saban étellel kínálta fivérét, de Camaban csak szótlanul meredt a tűzre. Egyetlen
könnycsepp iramodott végig fekete sebhelyei között, bár ezt a tűz szélben örvénylő füstje
is kipréselhette belőle.
Már a délelőtt közepén jártak, amikor először megmoccant. Előbb a homlokát ráncolta,
félrehajtotta haját az arcából, azután hunyorogni kezdett, mintha csak most ébredt volna
á l m á b ó l .
Hatalmas templomot emeltek, ott a tenger túlpartján - szólalt meg váratlanul.
Aurenna meredten nézte Camabant, csak Saban vonta össze a szemöldökét, attól tartva,
hogy fivére ezúttal ezt a templomot akarja hajóra rakodni.
- Hatalmas templomot - folytatta Camaban áhítattal teli hangon - a holtak templomát.
- Lahanna templomát? - kérdezte Saban, hiszen mindig is Lahannát tartották a holtak
ő r z ő j é n e k .
Camaban a fejét rázta. Egy tetű mászott elő a hajából, hogy bevegye magát bozontos
szakállába, melyet szintúgy befonva viselt és apró ujjpercekkel ékesített. Sós víztől
b ű z l ö t t .
- Slaol templomát - suttogta - a holtaknak, akik egyesültek Slaollal! - Hirtelen
elmosolyodott, és Saban gyermekei számára a mosoly olyannyira a farkas vicsorgását
idézte, hogy még távolabb húzódtak nagybátyjuktól. Camaban kezeivel kis földkupacot
formált. - A templom egy domb, Saban - magyarázta lelkesen - amit kövekkel vesznek
körül, a belsejét pedig kivájják, hogy a szívébe kőházat építsenek a holtaknak. És Slaol
halálának napján a napfény egy kővel kibélelt kürtőn át eljut ennek a háznak a közepébe.
Ott ültem, ott ültem a pókok és kiaszott csontok között, és Slaol beszélt hozzám. -
Összevont szemöldökkel meredt a tűzre. - Még szép, hogy nem Lahannának épült! -
méltatlankodott. - Ő megrabolja a halottainkat, és nekünk vissza kell őket követelnünk.
- Lahanna megrabolja a halottainkat? - képedt el Saban még a felvetésen is.
- Hát persze! - kiáltotta Camaban, és Saban felé fordította hátborzongató, csíkos arcát. -
Hogy nem értettem eddig? Mert mi történik, amikor meghalunk? Az égbe megyünk, hogy
együtt éljünk az istenekkel, de ugyanakkor Lahannához is megyünk! Hozzá, aki
megrabolja a halottainkat. Olyanok vagyunk, mint az árván maradt gyermekek. -
Megborzongott. Egyszer találkoztam egy emberrel, aki szerint a halottak semmivé lesznek
és belevesznek a csillagok között tátongó szakadékba. Akkor jót nevettem rajta, pedig
lehet, hogy igaza volt! Ahogy ott ültem a halottak házában, magam körül a csontokkal,
hallottam, ahogy Ratharryn holtai engem szólítanak. Azt akarják, hogy megmentsük őket,
Saban, újra egyesülni akarnak Slaollal! Meg kell mentenünk őket! Vissza kell őket adnunk
a fénynek!
- Enned kellene valamit - vetette közbe Aurenna.
- Mennem kell - intette le Camaban. Újra Sabanhoz fordult. Elkezdték már építeni a
ratharryni templomot?
- Lewydd szerint igen - felelte Saban.
- Változtatnunk kell rajta - jelentette ki Camaban. - Lennie kell egy szellemháznak. Te és
én majd megépítjük. Nem sírhalom lesz, persze. A népek ott a tenger túlpartján tévednek
ebben. De olyan helyet kell építenünk, mely visszalopja halottainkat Lahannától.
- Újjáépítheted a templomot - vonta meg a vállát Saban - de én itt maradok.
- Neked is jönnöd kell! - kiáltott fel Camaban, és Aurenna sietett megnyugtatni Lallicot, aki
sírva fakadt. Camaban göcsörtös ujjával Sabanra mutatott, - Hány követ kell még
e l s z á l l í t a n o d ?
- Tizenegyet - felelte Saban. - Azokat, amelyeket ott láthatsz a folyón.
- Te is azokkal együtt mégy - közölte Camaban - mert tartozol ezzel Slaolnak. Vidd el a
köveket Ratharrynba, ott majd találkozunk. - A homlokát ráncolta. - Haragg itt van?
Saban kurtán biccentett, jelezve, hogy az óriás a kunyhójában lakik.
- Meghalt a fia - tudatta Camabannal.
- Annál jobb neki - vágta rá Camaban nyersen.
- És ő maga is megsebesült - ment tovább Saban - bár már jobban van. De Cagant még
most is gyászolja.
- Akkor hát feladatra van szüksége. - Camaban felállt, hogy kilépjen a szélbe és esőbe. -
Kötelességed Ratharrynba menni, Saban! A kedvedért mentettem meg Aurenna életét!
Megmentettem a te életed is! Nem azért tettem, hogy itt rohadj meg ezen a folyóparton.
Slaolért tettem, és te azzal fizeted meg az adósságot, hogy felépíted a templomát. -
Haragg kunyhójához sietett, és csontos öklével megdöngette a mohával benőtt zsúptetőt.
Haragg! - kiáltotta. - Szükségem van rád.
Haragg meglepett arccal bukkant fel az ajtónyílásban. Mostanra teljesen megkopaszodott,
természetellenesen soványnak tűnt, és ettől egy nálánál jócskán idősebb férfi
benyomását keltette. Hosszú ideig betegeskedett attól a nyílvesszőtől, és voltak napok,
amikor Saban biztos volt benne, hogy a lélegzet az óriás torkán akad, ám Haragg életben
maradt. Saban számára mégis úgy tűnt, hogy a lelke sokkalta súlyosabb sebet kapott,
mint a teste. Haragg most dermedten nézte Camabant, és egy pillanatig meg sem ismerte
a csíkos arcú idegent, azután elmosolyodott.
- Hát visszatértél.
- Még szép, hogy visszatértem! - csattant fel Camaban. - Azt mondtam, visszatérek, nem?
Ne nézz rám így, Haragg, az istenek szerelmére! Indulás! Neked és nekem sok mindent
meg kell beszélnünk, és messzire el kell jutnunk.
Haragg egy pillanatig habozni látszott, azután kurtán bólintott, és anélkül, hogy akár csak
visszanézett volna kunyhójára, nem hogy magához vett volna bármit is, követte
Camabant az erdő felé.
- Hová mentek? - kiáltott utánuk Saban.
- Ratharrynba, természetesen! - felelte Camaban.
- Gyalogosan? - kérdezte Saban.
- Látni se akarok több hajót - vágott utálkozó képet Camaban - amíg csak élek.
Azzal útnak indult. Hogy még nagyszerűbbre építse az új templomot. Hogy élőt és holtat
egyaránt Slaolhoz kössön. Hogy valóra váltson egy álmot.
- Camabannak igaza van - mondta Aurenna aznap este.
- Valóban?
- Erek megmentett bennünket, ezért oda kell mennünk, ahová ő kívánja. Ez a
k ö t e l e s s é g ü n k .
Éjszaka volt, a gyerekek már aludtak, és a tűz alig pislákolt, bár így is átható füstbe
burkolta a kunyhót. A szél veszített erejéből, és elállt az eső is, bár a zsúp tető ereszén
még most is kitartóan csepegett.
- Camaban egy szót sem szólt arról, hogy neked is Ratharrynba kellene menned -
jegyezte meg Saban.
- Erek akarja, hogy ott legyek - közölte Aurenna.
Saban nagyot sóhajtott, mielőtt vitába szállt volna az isten akaratával.
A fivérem, Lengar semmit sem akar annyira, mint hogy Ratharrynba vigyelek. Meglát,
vágyakozni fog utánad, azután habozás nélkül elvesz tőlem. Harcolni fogok érted, abban
biztos lehetsz, de a harcosai könnyűszerrel levágnak, téged pedig meggyaláznak.
- Erek ezt sosem engedné - védekezett Aurenna szilárd eltökéltséggel.
- Amellett - erősködött Saban - nem akarok Ratharrynba menni. Boldog vagyok itt.
- De a munkád itt véget ért - mutatott rá Aurenna. - Nem kell több hajót ácsolnod, nem kell
több követ lehoznod a hegyekből. Erek munkája most Ratharrynba szólít, és ő
megmentette az életünket, ezért oda kell mennünk, ahová parancsolja. - Elmosolyodott. -
Ratharrynba megyünk, és visszarepítjük a világot az idők kezdetéhez.
Ebben a vitában Saban nem győzhetett, hiszen magával Erekkel kellett megvívnia, és
Aurenna máris nekilátott, hogy felkészítse magát és a gyerekeket az utazásra. A tengeri
szelek azonban csak nem enyhültek, a roppant hullámok még most is a partot
ostromolták, óriási robajjal csapódtak a parti szirteknek, és egymás után múltak el a
napok anélkül, hogy a nyár virágba borította volna a szedret, a földitököt, a szulákot és a
veronikát, Lewydd pedig nem merte megkockáztatni az utat.
- Az istenek - mondta Lewydd egyik este - próbálnak visszatartani bennünket.
- A hiányzó kövek miatt - vélte Aurenna. - Kettő a folyóba veszett, egyet még a hegyekben
törtünk el. Ha nem pótoljuk ezeket a köveket, a templom sosem lesz egész.
Saban nem szólt, csak Lewyddre sandított, hogy lássa, mi a véleménye a felvetésről,
miszerint újabb kőtömböket kell lehozniuk a hegyről.
Aurenna lehunyta szemét, és ingadozni kezdett előre-hátra.
- Ereknek építjük a templomot - mormolta - de azt is akarjuk, hogy visszatérjen
Modronhoz. - A Kintiek Modronnak nevezték Garlannát. - Ezért egy követ neki kell
elküldenünk. Egyetlen hatalmas követ, a három elveszett pótlására.
- Egy követ még le tudunk hozni a hegyről - mordult fel Lewydd zsémbesen.
- Nem a hegyről - rázta a fejét Aurenna - hanem innét.
Másnap reggel megmutatta Lewyddnek a zöldes színű sziklát a folyóparton, ahol ő és
Saban oly szívesen üldögélt; a hatalmas követ, a szívébe ágyazott fénylő pettyekkel és
rózsaszín szilánkokkal. Aurenna anyasziklának nevezte el, amiért a földanya sötét
szorításában feküdt, míg a többi görgetegkövet az Erek égboltjára törő messzi völgyből
szakították ki.
Hatalmas volt ez az anyaszikla, súlyra kétszerte nehezebb a templom legnagyobb
építőkövénél, és mélyen beletemetkezett a füves folyópartba. Saban két napon át csak
nézte, és igyekezett kitalálni, hogyan emelhetnék ki, azután ő és Mereth elmentek az
erdőbe, hogy kidöntsenek hat szálas fatörzset. A fatörzsekről lehántották a kérget, amíg
sima felszínű cölöpöket nem kaptak, majd ezeket tizennyolc rövidebb rönkre aprították.
Másnap a tölgyfaemelők segítségével kiszabadították a földből az anyasziklát. Saban
mélyen leásott a szikla mindkét oldalán, a borzok járataihoz hasonló alagutakat vájt a
sziklatömb alatt, és az emelőket mélyen beleütötte a földbe, azután hat embert állított
mindkét oldalra, és kiemelték a szikla elülső felét. A szikla vonakodva vált el a talajtól, és
az embereknek ki kellett kaparniuk a földet alóla, hogy kiszabadítsák a föld szorításából,
de végül sikerült annyira megemelniük, hogy Mereth a kő alá fektethette az egyik rövidre
szabott hengert.
Három napba és temérdek erőfeszítésbe került, amíg mind a tizennyolc görgőt a szikla
alá fektették, és Lewydd kihozhatta az egyik háromtörzsű hajót a partra. Kipányvázta a
hajót, orrával a kőtömb felé, majd kivárta, amíg az ár annyira visszavonult, hogy a hajó
megfeneklett az iszapban. Miután a hajó a helyére került, Saban emberei előre gördítették
a sziklát, míg a többiek megálltak a part menti iszapban és az anyasziklára vetett
kötelekkel vonszolták a terhet a hajó felé. A szikla kevés híján háromszor olyan magas
volt, mint egy férfi, mégis könnyűszerrel haladt előre a görgőkön. Az emberek
felkapkodták a hengereket, amint a szikla legördült róluk, és fürgén az útjába tették, így a
gigászi kőpillér, ha lassan araszolva is, de egyre előrébb került, mígnem a parton túllógva
a megfeneklett hajó fölé került.
- Most óvatosan! - kiáltotta Saban. Az egyik hengert a hajóra vitték, és két férfi tartotta a
helyén, amíg tucatnyi másik a kő túlsó végén befeszített emelőket vette kézbe. - Most
emeljétek! kiáltott Saban, és a gigászi kőszikla addig araszolt előre, míg meg nem billent
lefelé. - Engedjétek! Engedjétek! - utasította őket Saban, és figyelte, amint a kő elülső
pereme átbukik, hogy a hajón állapodjon meg. A hármas hajótörzs vészesen megroppant
a szikla súlya alatt. Újabb görgőket fektettek a hajóra, az emberek újra nekiveselkedtek a
feszítőknek, és miközben esőcseppek pettyezték a folyó tükrét, az asszonyok visszafojtott
lélegzettel figyelték őket és a vízszint emelkedni kezdett, a kő roppant nyelvét
felvonszolták a hajóra. Az anyaszikla olyan hosszú volt, hogy szinte a hajó teljes hosszát
k i t ö l t ö t t e .
- Most lássuk, úszik-e - mondta Lewydd. Ő, Saban és Aurenna a parton várta ki, amíg
lehull az éjszaka és az ár tovább emelkedett. Tüzet gyújtottak, és fényénél látták, amint a
visszatérő víz sötéten örvénylik a három hajótörzs körül. Egyre magasabbra és
magasabbra emelkedett a víz, amíg Saban már biztos volt benne, hogy átcsap a peremen
és mindenestől elsüllyeszti a hajót, ám ekkor az iszap jól hallható cuppanással elvált a
fától, és az áramlat felkapta a háromtörzsű hajót. - Nem hittem volna, hogy feltesszük ezt
a követ - ámélkodott még most is Lewydd.
- Még el is kell juttatnunk Ratharrynba - hűtötte le Saban.
- Erek segíteni fog - jelentette ki Aurenna magabiztosan.
- Túl alacsonyan ül - aggodalmaskodott Lewydd, és elmagyarázta, hogy a tenger hullámai
óhatatlanul is átcsapnak majd a perem felett, hogy elárasszák a hajót. A szélső
hajótestekből, ahol az evezősök térdepeltek, még könnyedén kimerték a vizet, de az
anyaszikla olyan hosszú volt, hogy a középső hajótörzsben jóformán annyi helyet sem
hagyott, hogy egy evezős lekuporodjon mellé.
- Egy gyermeket tegyél oda - javasolta Saban. Reggel felfedezték, hogy a sziklatömb előtt
és után épp elég hely maradt egy-egy gyermeknek, és Lewydd úgy számította, hogy ha a
két fiú megállás nélkül meri a tengervizet, akkor a veszedelmesen túlterhelt hajó talán
túléli az utazást. - Ameddig - tette hozzá az időjárás is kegyes hozzánk.
Az időjárás azonban ellenük fordult. A hajók várakoztak, a harcosok felkészültek az
utazásra, de a szél tovább ostorozta a tengert és egyre újabb záporokat hozott. Újabb
hold telt el, végéhez közeledett a nyár, és Saban már attól kezdett tartani, hogy sosem
indulhatnak útnak. Vagy még inkább remélte, hogy sosem indulhatnak útnak, hiszen
mindenhová vágyott, csak éppen Ratharrynba nem. Sarmennyn volt az ő otthona, a folyó
menti falu, ahol legszívesebben az egész életét leélte volna, büszke atyaként és Kereval
törzsének tagjaként. Sarmennyn jeleit viselhetné az arcán, és hamut dörzsölne beléjük,
hogy szürkére fesse őket. Camaban és Aurenna unszolására mégis vissza kell térnie
Ratharryn, s mert nem akaródzott indulnia, tárt karokkal fogadta a zord időjárást, mely
Sarmennyn folyója mellett tartotta, ahol ő és Mereth azzal múlatta az időt, hogy a
hajótörzset formálta és vájta, melyet kőszállításra túlontúl rövidnek ítéltek, ám ettől még
kiváló halászhajó lehetett belőle. Azt tervezték, hogy a hajót Lewyddnek ajándékozzák,
amiért az elszállította a templomot.
Mereth Sarmennynben választott magának asszonyt, és maga is sokat tűnődött azon,
hogy menjen-e vagy maradjon.
Szeretném újra látni apámat - sóhajtott fel - és Rai is kíváncsi lenne Ratharrynra. - Rai volt
Mereth asszonya.
Saban beleborított egy zsák homokot az új hajóba, majd egy kővel csiszolni kezdte a fát.
- Jó lenne újra látni Galeth-t - bólintott, és arra gondolt, hogy szívesen felkeresné atyja
sírját is, de más indokot nemigen talált, amiért szeretett volna visszatérni gyermekkora
színhelyére. Megérintette az ujjasa alatt viselt mogyoróhéjat, majd megpihent és
eltűnődött azon, miért ódzkodik ennyire a hazatéréstől. Félt persze Lengar haragjától,
ugyanakkor birtokolta ezt a talizmánt, amelynek varázserejében egy percig sem
kételkedett - miért rettegett hát az utazástól? Ha megépítik a templomot, Slaol visszatér a
földre és minden rendben lesz. Elnézett a folyó felé, ahol a kövek lebegtek a víz színén.
Amint ezek a kövek elérkeznek az Ég Templomába, az álom valóra válik, és azután?
Minden megváltozik? Slaol leereszkedik közéjük a mennyekből, hogy feledésre ítélje a
telet és a szenvedést? Vagy a világ csak lassan változik meg? Történni fog egyáltalán
bármi is?
- Aggaszt valami - jegyezte meg Mereth.
- Dehogy - rázta a fejét Saban, pedig valóban aggódott. Szorongással töltötte el tulajdon
hitetlensége. Camaban hisz, Scathel hisz, Aurenna hisz, még Kereval népének javarésze
sem kételkedik abban, hogy megváltoztatják a világot, egyedül ő nem tud teljes szívvel
osztozni a meggyőződésükön. Talán azért, döntötte el magában, mert egyedül ő ismerte
Camabant elesett nyomorékként, számkivetett és megtagadott gyermekként. Vagy csak
beleszeretett ebbe a folyóba és ebbe a vidékbe? - Arra gondoltam - fordult Mereth-hez -
hogy talán megosztozhatnék ezen a hajón Lewyddel? Lehetnék én is halász?
- Sosem fognál semmit, legfeljebb a hálót - mordult fel Mereth. Kihasított egy darabot a
fából, hogy az orr íve még kecsesebben emelkedjen fel. - Szerintem te és én
hazamegyünk, Saban, és jobb, ha hozzászokunk a gondolathoz. Az asszonyaink ezt
akarják, és amit az asszonyok akarnak, azt előbb-utóbb el is érik.
Kitelt a nyár, ám a szelek nem csendesedtek, és Saban már nem hitte, hogy a kövek
abban az évben elhagyhatják Sarmennynt, amikor, miként a legelső évben is, az ősz
kedélyes hullámokkal és lágy szellőkkel köszöntött be. Lewydd kivárt két napot, beszélt a
halászokkal, és imádkozott Maikin szentélyében, majd bejelentette, hogy a kis flotta útnak
indulhat. Ételt és italt rakodtak a hajókba, a harcosok felvették a helyüket, Saban és
Mereth elhelyezte családját a két hosszú, egytörzsű hajóban, mely elkísérte a köveket
keletre. Scathel egy üszőt áldozott, és vérével meghintette a szorosan leszíj ázott
köveket; Kereval csókkal búcsúzott számtalan asszonyától, és elérkezett az indulás ideje.
A súlyosan megrakott hajók a part szélárnyékában lefelé siklottak a folyó torkolatába,
miközben az evezősök énekkel köszöntötték Ereket. A hátramaradt nép a parton
sorakozott fel, és hallgatta a távolba vesző erőteljes hangokat. Addig hallgatták, míg nem
maradt más, csak a folyó sustorgása és a szél sóhaja. Sarmennyn hű maradt hitéhez.
Elküldte templomát Ratharrynba, és most már csak annyit tehetett, hogy kivárta a törzsfő,
a főpap és a kincsek visszatértét.
Az időjárás a hajósoknak kedvezett, és rájuk is fért a szerencse, hiszen az anyasziklát
szállító hajó csak nehézkesen és lassan haladt előre. Első alkalommal Sabannak úgy
tűnt, szélsebesen teszik meg az utat, ám akkor egytörzsű hajón utaztak, mely úgy hasított
a hullámokba, mint kés a húsba. A megrakott háromtörzsű hajóknak meg kellett
küszködniük minden egyes hullámvölggyel. Az ár a hátára kapta őket, és az evezősök a
végkimerülésig hajtottak, de így is csak gyötrelmes lassúsággal jutottak előre. Saban és
családja a Kereval harcosait szállító egyik hajón utazott, és megszenvedte az út minden
percét, hiszen a könnyű egytörzsű játszva a flotta elé kerülhetett volna, mégis az ormótlan
teherszállítókkal kellett maradnia. Az anyaszikla jutott előre a leglassabban, pedig a két
fiú szüntelenül merte a tengervizet a középső hajótestből. Ha a hajó elsüllyed, ijesztett
rájuk Scathel, az ő bűnük lesz, és hagyják majd őket a vízbe fulladni. A fenyegetés
megtette hatását, és a két fiú egy percre sem lankadt. Aurenna szorosan magához ölelte
Lallicot, míg Leir szíjat kötött a derekára, hogy ha átesne a palánkon, akkor be lehessen
húzni, akár egy halat. A nap fennen ragyogott, annakjeleként, hogy az utazás Erek
kedvére való.
Lehorgonyoztak, valahányszor az ár megfordult, és csak akkor indultak újra útnak, amikor
a víz megint kelet felé áramlott. Nem számított, hogy a fordulatra nappal vagy éjjel került
sor; két dagály között aludtak, és legalább olyan sokszor tájékozódtak a csillagok, mint
ahányszor a partvonal alapján. A holdsarló elvékonyodott és alacsonyan ült az égen,
ezért nem fenyegetett az a veszély, hogy Lahanna féltékenységében meghiúsítja az
utazást. Nap nap után, éjszaka éjszaka után, a kövek egyre tovább araszoltak kelet felé,
míg nem kilenc nap és éjszaka után a felkelő nap kirajzolta előttük a part közeli zöldellő
dombokat és a lassan szikkadó, fénylő ingoványt. Teljes erőből eveztek, hogy lépést
tartsanak a visszavonuló dagállyal és versenyre hívják egymást, miközben a partok egyre
közelebb merészkedtek, és a látóhatáron végre feltűnt a Sul torkolata. Az evezősök felfelé
hajtották hajóikat a keskeny vízfolyáson, az ingoványos partok, varsák és
angolnacsapdák között, ahol a helybéli halászok kunyhóikat a cölöpkerítés mentén húzták
fel, melyet Lewydd ácsoltatott legelső utazásán, és ahol végre megpihenhettek. Scathel
egy kőből faragott szekercefejet adott a falu törzsfőjének, cserébe a csenevész kecskéért,
amit feláldozott Ereknek, köszönetképpen, amiért átsegítette őket az út
legveszedelmesebb szakaszán. A halászok elképedve nézték, ahogy a Kinti harcosok
örömtáncot lejtenek a lenyugvó nap fényében. A két nép korábban ellenségesen
közelített egymáshoz, ám időközben a település hűséget fogadott Drewennának, és a
folyó mentén élők hozzászoktak a felfelé úsztatott kövek látványához.
Lewydd az egyik halásszal üzenetet küldött Kellannak, Drewenna törzsfőjének, és
embereket kért tőle, akik elvontathatták a vízi út végén várakozó szánokat, majd másnap
reggel a tetőző árral együtt felfelé indultak a Sulon. Első nap még könnyedén haladtak, de
az ár azután már nem sok segítségükre volt, és rudakkal kellett előretolniuk a megrakott
hajókat. Három napjukba telt elérni Sült, ahol Kereval két nap pihenőt rendelt el. Aurenna
és Saban elvitte pancsolni a gyerekeket a forráshoz, amelynek sziklák közül feltörő vize
egy páfrányokkal és mohával benőtt sziklamélyedésben gyűlt össze. A medence feletti
sziklákon mindenütt az istennőhöz könyörgők által hátrahagyott felajánlásokat lehetett
látni, és egész álló nap egymást érték a sánták, nyomorékok és betegek, akik mind Sul
segítségéért fohászkodtak. Aurenna megmosta haját a forrásvízben, Saban kifésülte a
fürtjeit, és Sul népe álmélkodva nézte a karcsú, magas és méltóságteljes jelenséget.
Egyikük megkérdezte Sabant, hogy Aurenna istennő-e, míg egy másikuk hét ökröt, két
szekercefejet, egy bronzlándzsát és három leányát kínálta fel, csak hogy az asszonyává
t e h e s s e .
Az egyik kunyhóban töltötték az éjszakát, melyet még Stakis ácsoltatott a törzsek
találkozójára. Saban tüzet gyújtott és pisztrángot sütött, azután addig nézte Aurennát, míg
a lány bele nem unt.
- Mi az? - kérdezte.
- Istennő vagy? - kérdezte Saban.
- Saban! - korholta a lány.
- Szerintem igen.
- Nem - csóválta a lány mosolyogva a fejét - csak Erek azt akarja, hogy más legyek, mint
a többiek. Ezért is kell most itt lennünk. - Tudta, hogy Saban aggódik az utazás miatt, és
megérintette a kezét, hogy megnyugtassa. - És Erek vigyázni is fog ránk, meglátod.
Saban reggel arra ébredt, hogy az éjszaka folyamán Ratharryn harcosainak egy csoportja
érkezett a szentélybe. A harcosokat Gundur, Lengar egyik legközelebbi társa vezette; az
a férfi, aki kirángatta a kunyhójából aznap reggel, amikor Haragg rabszolgája lett. Gundur
dél felől, Drewennából érkezett, és Saban látta, milyen peckesen lépked embereivel Sul
kunyhói között. Kellan földjén jártak, mégis Ratharryn lándzsásai uralták a vidéket. Saban
együtt evett Gundur embereivel, és meghallgatta, mit mesélnek Lengar háborúiról - hogy
miként szerezték meg Cathallo egyik ökörcsordáját, fosztották ki a Ratharryntól keletre
eső földek lakóit és kényszerítették ki a sarcot azoktól a népektől, akik a tenger partján, a
Mai folyó torkolata mentén élnek. Most is, miközben itt beszélgetnek, árulta el Gundur,
Lengar Drewennát járja, hogy összegyűjtse Kellan lándzsásait.
- A termést betakarítottuk - magyarázta Gundur. - Ugyan mikor lenne alkalmasabb
megtámadni Cathallót? Egyszer s mindenkorra végzünk velük. Te is csatlakozhatsz
hozzánk, Saban. Részesülhetsz a zsákmányból, he? - Gundur barátságosan viselkedett,
mintha azt sugallná, hogy a Saban és Lengar közti ellenségeskedés már a múlté.
- Mi hozott benneteket Sulba? - kérdezte Saban.
- Te - felelte Gundur. - Lengar hallotta, hogy megérkeztek az utolsó kövek, és elküldött
minket, hogy kiderítsük, így van-e.
- Így van - mutatott Saban a hajók felé. - Elmondhatjátok Lengarnak, hogy eljött
Sarmennyni Kereval is, és vissza akarja kapni a kincseit.
- Megmondom neki - ígérte Gundur, majd elfordult, hogy végignézze, amint Aurenna kilép
a kunyhóból és a folyó felé indul. Vizestömlőt vitt magával, amit megtöltött a folyón,
azután visszatért a kunyhóba, és Gundur nem mulasztotta el egyetlen mozdulatát sem. -
Ő kicsoda? - kérdezte áhítattól remegő hangon.
- Az asszonyom - felelt Saban hűvösen.
- Tudatom Lengarral, hogy mindketten itt vagytok. Örülni fog a hírnek. - Gundur felállt.
Egy pillanatig habozni látszott, és Saban azon tűnődött, hogy talán fel akarja említeni
Jegar halálát, ami nem messze esett attól a helytől, ahol most étkeztek, de Gundur végül
csak annyit kérdezett, hogy Saban útnak szándékozik-e indulni még ezen a napon.
- Igen - felelte Saban.
- Akkor Ratharrynban találkozunk - bólintott Gundur, és délnek vezette embereit,
miközben Saban visszatért a kövekhez, hogy folytassa a vesződséges utat a rudakkal
hajtott súlyos hajókon, a folyó áramával szemben. Most már legalább Lengar is tudni
fogja, hogy Aurenna megérkezett a birtokára, ahogyan tudni fogja azt is, milyen gyönyörű.
Saban lopva megérintette a nyakában viselt mogyoróhéjat.
Délutánra könnyebb lett a dolguk, mert a Sul olyannyira sekély lett, hogy az evezősök
belegázolhattak és vontathatták a hajókat. Másnap elérkeztek arra a helyre, ahol délről
egy kisebb folyó torkollt a Sulba, és ahol Lewydd a keskenyebb vízfolyás felé fordította a
hajókat. Az áramlatot itt szinte alig lehetett érezni, ami megkönnyítette a dolgukat, és
estére el is érték a helyet, ahol a folyó túlságosan elsekélyesedett ahhoz, hogy elbírja a
hajókat, és ahol a jókora szánok várakoztak. Másnap segítség érkezett Drewennából,
hogy leemelje és a szánokra rakja a tizenegy kisebb követ, majd magukat a hajókat is
felvontassa a még nagyobb szánokra.
Egyedül az anyaszikla maradt hátra, ám egy egész napjukba telt, amíg a hajót a szánhoz
igazították és hengereket aprítottak. Másnap ökröket fogtak a kőóriás elé, majd az
anyasziklát átcsúsztatták a hajóról a szánra. Az azután következő napon partra vontatták
a hajót, és ekkorra az első kövek már útban voltak kelet felé.
Három napjukba telt, amíg átvágtak a vízválasztón. A füves csapást követték, mely
szelíden emelkedett, majd éppoly szelíden leereszkedett a kelet felé tartó folyó partjára.
Itt a hajókat leemelték a szánokról, vízre bocsátották őket, és visszarakodták a köveket a
fedélzetükre. Lewydd és emberei öt éve csinálták már ezt. Öt éve emelték és vontatták a
sziklákat, s a nagy mű most a befejezéshez közeledett. Három napjukba telt lerakodni a
köveket a szánokról és újra feltenni a hajók fedélzetére, de elvégezték ezt a munkát is, és
többé már sosem kellett elvégezniük.
Másnap reggel leúsztatták a hajókat a folyón, és a férfiak dalra fakadtak, miközben a
hullámokat szelték. Nem siettek, és nem kellett egyebet tenniük, mint néha meglökni a
hajót a rudakkal, hogy kikerüljenek egy-egy akadályt. A tündöklő nap fénye átszüremlett
az utolsó zöld leveleken, miközben a folyó ráérősen kanyargott a füzikével sűrűn benőtt
partoldalak között. Harisok érdes hangja harsant a mezőkön, harkályok kopogtatták a
fatörzseket. Amint elhaladtak Ratharryn legdélebbi települése, Cheol mellett, a
folyóparton felsorakozott népek tánccal és énekszóval köszöntötték a köveket.
- Holnap! - kiáltott nekik Saban. - Holnap Ratharrynba érünk! Mondjátok meg nekik, hogy
k ö z e l e d ü n k !
Miután elhagyták Cheolt, a folyó ismét betért a fák közé. Az áramlat itt felgyorsult,
olyannyira, hogy akik a part mentén követték a hajókat, csak futva tudtak lépést tartani a
flottával. A levegő szinte lüktetett az izgatottságtól. A nagy mű a befejezéshez közeledett,
és Saban legszívesebben világgá kiáltotta volna diadalát. Mindezt Slaolért tették, és
bizonyára Lengar ellenségessége is semmivé foszlik Slaol dicsőségének fényében.
Saban még most sem volt biztos benne, miként mutatja majd ki az isten helyeslését, de
legalább sikerült felülemelkednie a Camaban álmával kapcsolatban érzett kételyein. Maga
az utazás oszlatta el ezeket a kételyeket, hiszen most már láthatta, mekkora erőfeszítés
kellett a hajók és kövek elszállításához, és nem tudta elhinni, hogy öt esztendei kemény
munka minden értelem nélkül való legyen. Slaolnak válaszolnia kell! Ahogyan egy rövidke
fa képes elmozdítani a roppant követ, ugyanúgy az apró emberek is megindíthatják a
hatalmas istent. Camabannak lesz igaza.
- Ne engedd, hogy az áramlat elragadjon! - kiáltotta Lewydd, és Saban felocsúdott a
kábulatból, hogy lássa, a vízfolyás már kis híján beletorkolt a Mai folyóba, ezért ideje
kievezni a partra, ahol éjszakára kipányvázhatják a hajókat. Másnap reggel a Mai folyón
az áramlattal szemben kell a köveket elvinniük Ratharrynba, ezért az utazás utolsó
éjszakáját a két folyót elválasztó földnyelv fái között töltik.
Kikötötték a hajókat a parton, azután tüzeket gyújtottak. Meleg, száraz éjszaka köszöntött
rájuk, így nem kellett menedéket keresniük, bár a két folyópart között tüzekből kordont
vontak az ártó szellemek ellen, és Kereval harcosai felsorakoztak mellettük, hogy a
lángokat táplálják és a sötétet kémleljék. A többi utazó egybegyúlt és énekeket mondott,
míg csak a fáradtság felül nem kerekedett rajtuk, és köpenyeikbe burkolózva aludni nem
tértek a fák alatt. Saban a folyó csobogását hallgatta, míg el nem nyomta az álom.
Anyjáról álmodott, és látta, ahogy megpróbál beverni egy pecket a kunyhója oszlopába,
ám amikor megkérdezte tőle, mit csinál, anyja nem felelt neki.
Azután az álom hirtelen új hangokkal telt meg, sikolyokkal és rettenettel, és ő felriadt,
hogy rádöbbenjen, ez már korántsem álom. Ahogy felült, a kordon mögül kiáltások
harsantak és a feje felett különös, repedésre emlékeztető hang hallatszott, azután valami
hirtelen belecsapódott a fák közé, és ő ráébredt, hogy egy nyílvessző az, míg a
jellegzetes hang a lombokat átjáró többi nyílvesszőtől érkezik. Megragadta íját és tegezét,
és rohant a kordon felé. A sötétből azonnal két nyílvessző süvített felé, és Saban
rádöbbent, hogy a tüzek könnyű célponttá teszik, ezért lebukott egy bokor mögé, ahol
Mereth és Kereval is menedékre talált.
- Mi történt? - zihálta Saban.
Senki sem tudta. Kereval két harcosa is megsebesült, de senki sem látta az ellenséget,
sem nem tudta, miféle ellenség az, míg nem Kereval unokatestvére, Kargan érkezett
futva, és nagybátyja nevét kiáltozta, újabb nyílzáport idézve a fejükre.
- Elrabolják az egyik követ - lihegett Kargan.
- Elrabolnak egy követ? - Saban alig mert hinni a fülének.
- Felfelé vontatják az egyik hajót - magyarázta Kargan.
Scathel kihallgatta a beszélgetést.
- Követnünk kell ókét. - Mi lesz az asszonyokkal és a gyerekekkel? - kérdezte Kereval. -
Nem hagyhatjuk őket magukra.
- De miért akarnának elrabolni egy követ? - kérdezte Mereth.
- A hatalmáért? - vetette fel Saban.
A zajok elhaltak a fák között, és nem szelte át több nyílvessző a sötétséget.
- Követnünk kell őket - erősködött Scathel, ám amikor Saban és Kargan átkutatta a
tűzkordonon túli sötétet, nem talált semmit. Az ellenség eltűnt, és reggel, amikor finom
ködpára szakadt fel a folyóról, felfedezték, hogy az egyik háromtörzsű hajónak valóban
nyoma veszett. Egy kisebb követ szállított, és most nyom nélkül eltűnt. A két sebesült
közül az egyik reggelre kiszenvedett.
És Saban látta, hogy a hold pirkadat után is az égen marad, és visszaemlékezett arra,
amit anyjáról álmodott, aki mindig is Lahanna követője volt. Már attól tartott, hogy az
istennő állt bosszút rajtuk, amikor megtalálta az egyik nyílvesszőt, és látta, hogy annak
szárába hollótollakat tűztek. Fekete tollakat, amilyeneket Ratharryn harcosai is
használnak, Saban mégsem szólt senkinek a gyanújáról, hiszen kis híján bevégezték a
nagy művet.
Az út utolsó szakasza a Mai folyón felfelé vezetett. A nap melegen sütött, a hangulat
mégis hűvös maradt, és vérfagyasztó az éjszakai nyílvesszők emléke. A férfiak
gyanakodva kémlelték a sűrűn benőtt partokat, miközben a derékig érő vízben a hajókat
vontatták, az anyasziklán a halott lándzsás holttestével. Scathel erósködött, hogy a
tetemet el kell vinni Ratharrynba, ahol a kincseket a halott ember bőrére fektetik, így a
harcos szelleme is tudhatja, hogy hosszú utazása és halála nem volt hiábavaló.
Saban a folyóparton gyalogolt, Leir kezét fogva. Aurenna Lallicot vitte, s közben Sabant
hallgatta, aki a környező dombokról mesélt. Azon ott egy hatalmas medvét öltek meg, míg
a másikon Rannos, a villámlás istene agyonsújtott egy tolvajt, ez pedig, mutatott egy bal
oldalt magasodó, fákkal benőtt dombra, a halottak lakhelye.
- A halottaké? - kérdezte Leir.
- Mi itt Ratharrynban nem égetjük el a holtakat - magyarázta Saban - hanem kiterítjük őket
egy kis templomban, hogy a madarak és vadak egyék meg a húsukat. A csontokat azután
eltemetjük, legtöbbször egy sírhalom alá.
Leir elfintorodott.
- Én jobban szeretném, ha elégetnének.
- Amíg megtérhetsz az ősökhöz - kérdezte Saban - ugyan mit számít?
Megkerülték a domb egy kiszögellését. Előttük a folyóparton óriási tömeg várakozott arra,
hogy énekével köszöntse az első látótávolságba érő hajókat.
- Melyikük Lengar? - kérdezte Aurenna.
- Egyikük sem.
Ahogy közelebb értek, Saban látta, hogy Lengar csakugyan nem jött el. Ott voltak viszont
Mereth féltestvérei, akárcsak Saban húgai, és sokan mások, akiknek megismerte az
arcát, és amint közelebb ért, feléje szaladtak és kinyújtották kezüket, hogy áhítatosan
megérintsék, mintha csak varázsló lenne. Amikor legutóbb látták, Saban még alig nőtt ki a
kisfiúkorból, mostanra azonban szálas, szakállas, egyenes hátú férfivá érett, akinek
megkeményedtek a vonásai és immár saját gyermeket nevelt. Álmélkodva meredtek
Aurennára, megcsodálták arányló haját és tiszta arcát, amit hihetetlen módon egyetlen
ragály sebhelye sem csúfított el. Lengar, tudatták a népek, még Drewennában van. A
tömeg ezután kettévált, hogy utat engedjen Galeth-nek, kinek haja őszbe csavarodott,
egyik szeme tejfehér lett a hályogtól, a háta meggörbült és szakálla megritkult. Előbb
legidősebb fiát, Mereth-t ölelte meg, majd magához vonta Sabant is.
- Most már nem mégy el többet? - kérdezte Galeth Sabantól.
- Nem tudom, bácsikám. - Maradnod kellene - mondta Galeth - hogy a törzsfőnk légy.
- Van már törzsfőtök.
- Zsarnok az - mordult fel indulatosan Galeth, karját még mindig Saban vállán tartva. -
Olyan ember, aki jobban szereti a háborút a békénél, és aki minden asszonyt magának
akar. -
- Aurennára sandított. - Vidd őt el innét, Saban - tette hozzá - és ne is hozd vissza, amíg
nem te leszel itt a törzsfő.
- Lengar megépítette a templomot?
- Építi - vonta meg a vállát Galeth - de Camaban tavasszal eljött, és vitába keveredett
Lengarral. Camaban magával hozta Haraggot, és mindketten azt mondták, hogy
változtatni kell a templomon, de Lengar erősködött, hogy úgy kell befejezni, ahogyan
elkezdték, mert csak így ad neki erőt, ezért Camaban és a társa végül itt hagyták. - Galeth
újra végigmérte Aurennát. - Vidd el őt innen, Saban! Vidd el! Ha meglátja, el fogja venni
t ő l e d .
- Előbb látni akarom a templomot - tért ki a válasz elől Saban, és felfelé vezette Aurennát
a domboldalon, végig a folyóparttól kígyózó széles csapáson, melyet a köveket szállító
szánok vájtak a földbe. Kereval és emberei követték; mindannyian látni akarták, hogyan
fest templomuk az új környezetben.
- Lengar úgy tudja, hogy harci templomot épít - próbálta tartani az iramot Galeth
Sabannal. - Azt hiszi, Slaol nemcsak a nap, de a háború istene is! Már van hadistenünk,
mondtuk neki, de Lengar azt felelte, Slaol a harc és a vérontás leghatalmasabb istene.
Azt hiszi, hogy ha befejezi a templomot, uralma alá hajthatja az egész világot.
Saban elmosolyodott.
- Ehhez a világnak is lesz egy-két szava.
- Amit Lengar akar, azt megszerzi magának - csóválta a fejét Galeth komoran, és újabb
nyugtalan pillantást vetett Aurennára.
Saban megérintette a mogyoróhéjat.
- Biztonságban vagyunk, bácsikám - bizonygatta - biztonságban vagyunk.
A csapás eleinte északnak vezetett, learatott földek között emelkedett és megkerülte a
magas fákat, melyek alatt a Halottak Lakhelye rejtőzött, azután nyugatnak tért, és Saban
most már Ratharryn nagy sáncát is láthatta a jobbjukon. Megmutatta a védőfalakat
Leirnek, és elmesélte, hogy ezen a helyen nőtt fel. Az ősök sírhalmai között jártak, és
Saban térdre vetette magát, hogy meghajtsa a fejét, és köszönetet mondjon, amiért ennyi
éven át vigyáztak rá.
Amint a sírhalmokat elhagyták, a csapás délnek fordult, hogy leereszkedjen egy kis
völgybe, majd beletorkolljon a szent ösvénybe, melynek elkészítését még Gilan rendelte
el, amikor az első kövek megérkeztek Cathallóból. A domb felemelkedett előttük, és
ugyanazt a célt szolgálta, amit Cathallo szent ösvényének kettős kanyarulata - az utolsó
pillanatig elrejtette előlük a templomot. Saban egyre fokozódó izgatottságot érzett, ahogy
felkapaszkodott az árok és a mészkőtöltések között. Utoljára Sarmennynben, abban a
magasan húzódó völgyben látta az Arnyak Templomát, és most újra szembesülni fog
vele, miután csodálatos módon átszállították a fél világon és a fagyos zöld tengeren.
Megragadta Aurenna kezét, és asszonya mosolyogva fordult felé, láthatóan osztozva
i z g a l m á n .
A templomból először az egyetlen megmaradt napkövet látták meg, mely a szent ösvény
fölé magasodott, majd a nap kapujának ikerpillére is elébük tűnt, azután felértek a domb
gerincére, és a templom a maga teljességében kitárulkozott előttük.
Több mint fele elkészült már. A zárókövekkel koronázott sziklatömbökből kialakították a
folyosót, és a pillérek kettős gyűrűjének kétharmadát is elkészítették a templom
középpontja körül, a négy holdkő ölelésében. Saban úgy számította, hogy már csak alig
harminc kőnek kell a helyére kerülnie, és látta, hogy ezeknek a pilléreknek is megásták
már a vermeket. A templom mellett, túl az árkon és a töltéseken, Sarmennyn kövei egy
halomban várakoztak arra, hogy beépítsék őket. Már nem kellett mást tenniük, mint
végigvonszolni ezeket a pilléreket a töltésúton és az utolsó sziklákat is felhozni a
folyópartról. Annyira közel álltak a befejezéshez, hogy némi képzelőerővel bárki láthatta,
milyen lesz a szentély, ha helyére kerülnek az utolsó kövek is. Saban megállt a mohával
benőtt napkő mellett, és meredten nézte, amit ő, Lewydd és oly sokan mások
véghezvittek az elmúlt öt évben.
- Nos? - kérdezte Galeth.
Saban nem felelt. Régóta várt erre a pillanatra, és most is emlékezett rá, milyen
félelemmel vegyes megilletődés vett rajta erőt, amikor először látta a kettős sziklagyűrűt
kiemelkedni Sarmennyn ködéből, ám valahogy itt, Ratharrynban nem érzett megilletődést.
Arra várt, hogy magukkal ragadják a féktelen érzelmek, talán még térdre is hull ösztönös
imádatában, ám a kettős kör itt sokkalta kisebbnek tetszett, mintha építőkövei
összezsugorodtak volna. Sarmennynben, a sötét völgy ölelésében és a feneketlen
mélység felett trónolva a kövek mintha hatalmat merítettek volna a szélben örvénylő
égbolttól, ahogy az egész világ a lábaik előtt hevert, távolban a tengerbe bukó
napkoronggal. Sarmennynben a kövek kelepcét formáltak, hogy csapdába csaljanak egy
istent, itt azonban a sötét pillérek valósággal eltörpültek a végtelen füves pusztában.
Eltörpültek még a Cathallóból származó hét fakóbb sziklatömb mellett is.
- Nos? - kérdezte újra Galeth.
Saban nem szívesen válaszolt a faggatózásra.
- Megtámadtak az elmúlt éjjel - felelte inkább. Galeth megérintette az ágyékát.
- A számkivetettek?
- Nem tudjuk, ki volt - vonta meg a vállát Saban, miközben visszaemlékezett a fekete
tollas nyilakra.
- A számkivetettek egyre erősebbek. - Galeth Saban karjára fektette a kezét, és
lehalkította a hangját. - Az emberek elmenekülnek.
- A számkivettek elől?
- Lengar elől! - hajolt hozzá közelebb Galeth. - Az a szóbeszéd járja, Saban, hogy a holtak
szellemei összegyűltek, megölni Lengart. Az emberek félnek!
- Elmúlt éjjel nem láttunk holtakat. - Saban megállt a Cathallóból érkezett kapupillérek
között. Alig látott el a kapu tetejéig, miközben az új kövek alig voltak magasabbak nála, és
szép számmal akadtak alacsonyabbak is. - Mit mondott Camaban a templomról? -
kérdezte nagybátyját.
- Másként akarja megépíteni - felelte Galeth, majd megcsóválta a fejét. - Nem tudom, mi
mást akar, de nem volt vele elégedett, mire Lengar kiabálni kezdett, és sokáig vitáztak
egymással. Camaban és a társa végül elment.
- Sarmennynben is így álltak - mormolta Saban, még most is a kövekre meredve.
- Csalódott vagy? - kérdezte Aurenna.
- A csalódottságom nem számít - felelte Saban - csakis az, amit Slaol gondol. - Elnézett a
templomon túlra, a dombokat pettyező déli sírhalmok felé. Új sírhalmok is emelkedtek ott,
köveik csak úgy fehérlettek a napfényben, és Saban arra gondolt, hogy az új sírok egyike
talán éppen atyjáé. - Hol van most Camaban? - kérdezte Galeth-t.
- Egész nyáron nem láttuk - válaszolt az öregember.
- Azt akarja, hogy én fejezzem be a templomot - csóválta a fejét Saban.
- Ne! - erősködött Galeth. - El kell menned, Saban. Vidd az asszonyod, és menj! -
Aurennához fordult. - Ne hagyd, hogy itt maradjon. Könyörgöm.
Aurenna elmosolyodott.
- Itt kell lennünk. Erek… - kezdte, majd gyorsan kijavította magát - Slaol akarja, hogy itt
l e g y ü n k .
- Camaban erősködött, hogy jöjjünk - toldotta meg Saban.
- De hát Camaban is elment - kiáltotta Galeth kétségbeesetten. - Négy hold óta nem járt
erre. Nektek is követnetek kellene.
- Ugyan hová? - kérdezte Saban. Körbevezette Aurennát a templomon, és addig követték
az árkon túli alacsony töltés vonalát, míg el nem érkeztek arra a helyre, ahol Saban
üldögélt a fűben Derrewynnel, a férfiasság próbája után. Derrewyn akkor
százszorszépekből készített koszorút, emlékezett rá, és hirtelen felülkerekedett rajta a
szomorúság, mert úgy tűnt, hiábavaló volt öt éven át küszködniük. A templomot ugyan
idehozták, de Slaolt aligha fogják megindítani ezek az apró kövek. A legtöbbjük alig olyan
magas, mint egy gyermek! Ennek a templomnak kellene visszahoznia az istent a földre,
ám ezek a kis kavicsok éppúgy el fogják kerülni Slaol figyelmét, ahogyan az égen sikló
sólyom se figyel fel a hangyára. Nem csoda, gondolta Saban, hogy Camaban elmenekült,
hiszen a semmiért hajszolta bele őket ennyi munkába. - Talán csakugyan haza kellene
térnünk fordult Aurennához.
- De Camaban ragaszkodott ahhoz… - kezdte a lány.
- Camaban elment! - szólt Saban nyersen. - Elment, és nekünk sem kell már maradnunk.
Hazamegyünk Sarmennynbe. - Sarmennyn zenéje vált az ő zenéjévé, törzsének legendái
az ő legendáivá, nyelve az ő nyelvévé, és semmilyen rokonságot sem érzett már ezzel a
komor hellyel, még kevésbé szánalmas templomával. Elfordult, és arrafelé indult, ahol
Kereval állt a napkő mellett. - Engedélyeddel - szólította meg a törzsfőt visszatérnék veled
S a r m e n n y n b e .
- Szomorú lennék, ha nem így tennél - mosolyodott el Kereval. A törzsfő maga is
megőszült és meggörnyedt, de azt még megélte, hogy teljesítették az ígéretet, és a tudat
boldoggá tette.
Scathel közbeavatkozott.
- De addig egy tapodtat se megyünk, amíg az aranyat és a kincseket vissza nem kapjuk.
- A fivérem tudja ezt - mondta Saban, és éppen ekkor kiáltás harsant.
Valamennyien abba az irányba fordultak, ahonnét a déli sírhalmok között hat lovas
közeledett. Valamennyien lándzsát hordoztak, a Kintiek rövid íját vetették a vállukra, és
azok közül kerültek ki, akik sok idővel ezelőtt Ratharrynba jöttek, hogy segítsék
megszerezni Lengarnak a törzsfőséget. Most is Vakkal vezette őket, kinek arcát
Sarmennyn hamuszürke tetoválásai borították, de aki karján már Ratharryn kék jeleit
viselte. Szálas, nyers arcú férfiú volt, kurta fekete szakállal. Bőr tunikát viselt, melyre
bronzlapkákat varrtak, derekára bronzkardot kötött, hosszú hajfonataiba rókafarkat szőtt.
Leszökkent nyergéből, amint elérte Kerevalt, és térdre ereszkedett előtte hódolata
j e l e k é n t .
- Lengar üdvözletét küldi - mondta Vakkal a törzsfőnek.
- Ő is itt van? - kérdezte Kereval.
- Holnap érkezik - felelte Vakkal, majd félreállt, hogy a másik öt Kinti harcos is
üdvözölhesse törzsfőjét. Saban látta, hogy Ratharryn népe utat enged a harcosoknak, és
messze elhúzódik tőlük, mintha balszerencsét hozna rájuk, ha egy lándzsás közelében
tartózkodnak. Vakkal Aurennára meredt, aki feszengve húzódott közelebb Sabanhoz. -
Téged nem ismerlek - mordult rá Vakkal.
- Pedig egyszer találkoztunk - húzta ki magát Saban - amikor megérkeztél Ratharrynba.
- Vakkal elmosolyodott, bár a tekintetében nyoma sem volt örömnek.
- Te vagy Saban - bólintott - Jegar gyilkosa.
- És a barátom! - jelentette ki Kereval jól hallhatóan. - Mindannyian barátok vagyunk -
mosolygott Vakkal, de még most sem vette le szúrós tekintetét Sabanról.
- Lengar magával hozza az aranyat? - kérdezte Kereval.
- Igen - felelte Vakkal, és végre nyugtot hagyott Sabannak. Magával hozza az aranyat, de
amíg megérkezik, arra kér, hogy te és embereid legyetek megbecsült vendégei. -
Elfordult, és Ratharryn felé intett. - Azt mondja, légy üdvözölve otthonában, és hogy
ünnepséget rendez a tiszteletetekre.
- És megkapjuk az aranyat? - kérdezte Kereval mohón.
- Az utolsó szemig - felelte Vakkal széles mosollyal. Kereval térdre zuhant hálája jeleként.
Elküldte a templomot, nem ingott meg a hite istenében, és a kincsek most végre
visszakerülnek a törzséhez.
- Holnap - sóhajtotta boldogan - holnap megkapjuk az aranyat, és hazamehetünk.
- Haza, gondolta Saban, haza. Holnap. Vége lesz az egésznek, és végre hazamehetnek.
14. FEJEZET
Ratharryn fejlődésnek indult. Több mint kétszer annyi kunyhó zsúfolódott sáncai közé,
mint amikor Saban elment, olyan sok, hogy a cölöpkerítéssel körülvett tér több mint felét
betöltötte; míg a sáncokon túl, a Slaol fatemplomához közeli fennsíkon egy teljesen új
település jött létre. A legszembeötlőbb változás mégis az volt, hogy Lahanna
templomának helyét egy nagy, kerek, zsúpfedeles épület foglalta el.
- Valamikor templom volt - mondta Galeth keserűen - most mégis Lengar csarnoka.
- A csarnoka? - döbbent meg Saban. Rettenetes dolognak tűnt, hogy egy templomból
közönséges csarnok legyen.
- Cathallói Derrewyn Lahannát imádja - magyarázta Galeth - ezért Lengar úgy döntött,
megalázza az istennőt. Lerontotta a legtöbb pillért, tetőt emelt föléjük, és most itt üli meg
az ünnepeket.
Galeth átvezette Sabant az égbe szökő kunyhó ajtónyílásán, és körbemutatott a
barlangszerű belső téren, mely magába foglalhatta volna Kereval teljes kunyhóját. A Régi
Templom tucatnyi cölöpét meghagyták, csak hogy alátámasszák velük a roppant
tetőszerkezetet, amelynek csúcsán egy lyukat hagytak, hogy azon keresztül a füst
eltávozhasson - bár a szellőzőnyílást alig lehetett látni a tetőgerendákról lelógó számtalan
lándzsától és füstben megfeketedett koponyától.
- Ellenségeinek lándzsái és koponyái - halkította le a hangját Galeth. - Ki nem állom ezt a
h e l y e t .
Saban egyenesen gyűlölte, és Lahanna, gondolta, bizonyára bosszút fog állni azon, aki
megszentségtelenítette a szentélyét. A csarnok olyan hatalmasan terpeszkedett, hogy
Kereval száznál is több embere kényelmesen elalhatott a gyékénnyel és ölyvharaszttal
felszórt padlón, és aznap este valamennyien ott is lakmározták a disznóhúst, pisztrángot,
csukát, kenyeret, sóskát, gombát, körtét és földi szedret. Saban és Aurenna Galeth
kunyhójában evett, ahol a Lengarról szóló történeteket hallgatta. Megtudtak minden
részletet a vég nélküli portyázásokról, az idegenek lemészárlásáról, a harcosok
gazdagságáról és a szomszédos törzsek számolatlanul rabszolgasorba taszított tagjairól,
ám mindezek ellenére, fejezte be mondandóját Galeth, Cathallo még mindig ellenáll.
- Aki csak gyűlöli Ratharrynt - tette hozzá - mind Cathallo mellé áll. Cathallo és Ratharryn
ezért nem bír egymással, még ha Ratharryn ki is fosztja ellensége földjeit. Addig egyetlen
fiút sem avatnak férfivá Ratharrynban, amíg meg nem tér egyik ellensége levágott fejével,
és azzal Lengar csarnokának gyűjteményét gazdagítják. Ma már nem elég életben
maradni a rengetegben - mesélte Galeth - egy fiúnak a csatában is bátorságot kell
mutatnia, és ha nyúlszívűnek bizonyul, egy éven át asszonyok ruháit kell hordania. Le kell
kuporodnia, ha a dolgát végzi, és a rabszolgákkal együtt vízért kell járnia. Még a tulajdon
anyjuk is megveti őket! - Megcsóválta a fejét.
- Mégis hajlandó Lengar felépíteni a templomot? - kérdezte Aurenna, aki nem értette,
hogy valaki, aki ennyire szereti a háborúságot, miként adhatja nevét egy olyan
templomhoz, mely békét és boldogságot hoz a földre.
- Harci templom az! - kiáltotta Galeth. - Lengar azt hirdeti, hogy Kenn és Slaol egy és
u g y a n a z !
- Kenn? - ráncolta a homlokát Aurenna.
- A háború istene - magyarázta Saban.
- Slaol Kenn, és Kenn Slaol - csóválta a fejét Galeth. - Lengar azt is mondja, hogy egy
nagy vezérnek nagy templomra van szüksége, és szeret azzal kérkedni, hogy képes
elrabolni egy templomot a világ túlsó feléről.
- Elrabolni? - húzta fel a szemöldökét Aurenna. - Az aranyért kapta cserébe!
- A tulajdon dicsőségére építteti - vetette ellene Galeth - bár sokan azt is mondják, hogy
sosem fog elkészülni.
- Kik mondják? - kérdezte Saban.
Az öregember hintázni kezdett ültében. A tűz megvilágította komor arcát, és felfestette
árnyékát a tető zsúpszalmájára.
- Vannak baljós előjelek - felelte csendesen. - Egyre több a számkivetett az erdőben, és
egyre erősödik a hatalmuk. Lengar valamennyi lándzsásával ellenük indult, de nem
találtak mást, csak fákra felkötött tetemeket. Azt mondják, a számkivetetteket egy halott
törzsfő vezeti, és egyik lándzsás sem meri kihívni őket maga ellen, csak ha egy pap is
vele tart, hogy megóvja a rontástól. - Galeth asszonya, Lidda, aki maga is fogatlan és
meggörbült vénasszony lett, hangosan felsírt, és a préme alatt megérintette ágyékát. -
Egészséges gyermekek haltak meg folytatta Galeth - és belecsapott a villám Arryn és Mai
templomába. Az egyik cölöp teljesen elfeketedett és végighasadt. Lidda felsóhajtott.
- Holtakat láttak az Ég Templomán túl - szúrta közbe - és egyikük sem vetett árnyékot.
- Már nem az Ég Temploma - szólt Saban keserűen, hiszen az első kövek könnyed
légiességét megrabolta Sarmennyn ide nem illő köre. Még csak az Arnyak Templomának
se nevezhették, legfeljebb valami jelentéktelen és hasztalan dolognak.
- Egy kőrist kivágtak az erdőben, és úgy jajongott, akár egy haldokló gyermek - folytatta a
baljós előjelek sorolását Galeth. Bár én magam nem hallottam - tette hozzá. -
Kicsorbulnak a szekercék, mielőtt még használnák őket.
- A hold vérszínben kelt fel - jaj vészekéit Lidda - és egy borz megölt egy kutyát. Egy
gyermek hat ujjal született.
- Azt mondják - halkította le a hangját Galeth, és gyanakvó pillantást vetett Aurennára -
hogy a Kintiek temploma balszerencsét hoz. És amikor tavasszal itt volt, Camaban is azt
mondta, hogy át kell építeni az egészet, mert nem jó így.
- És Lengar erre nem volt hajlandó? - kérdezte Saban.
- Lengar azt mondja, hogy Camaban megháborodott - felelte Galeth - és hogy Slaol
ellenségei így próbálják megakadályozni a templom befejezését. Lengar Slaol
ellenségének nevezte Camabant! Így aztán Camaban elment.
- És a papok? - kérdezte Saban. - Mit mondanak ők?
- Nem szólnak semmit. Félnek Lengartól. Egyiküket meg is ölte.
- Megölt egy papot? - hitetlenkedett Saban.
- A pap megpróbálta megakadályozni, hogy lerombolja Lahanna templomát, erre Lengar
m e g ö l t e .
- És Neel? - kérdezte Saban. - Ő sem tesz semmit?
- Neel! - ejtette a főpap nevét Galeth mély megvetéssel. Neel olyan, mint egy kutya,
folyton Lengar sarkában csahol.
Galeth Aurennához fordult. - El kell menned, úrnőm, mielőtt Lengar visszatér.
- Lengar nem fog bántani - használta Aurenna Ratharryn nyelvét, amit Sabantól tanult
m e g .
- Sarmennyn harcosaival érkeztünk - magyarázta Saban majd ők megvédenék
bennünket. - Megérintette a tunikája alatt viselt mogyoróhéjat.
Galeth kétkedve fogadta a kijelentést.
- Amikor még a fivérem volt a törzsfő - fordult Aurennához - boldogan éltünk.
- Boldogan éltünk - visszhangozta Lidda.
- Békében éltünk - vette vissza a szót Galeth - vagy legalábbis megpróbáltunk úgy élni.
Sokszor éheztünk persze, hiszen éhínség mindig is volt, de a bátyám tudta, hogy ossza
be az élelmet. De minden megváltozott, minden.
Másnap reggel, a felhőtlen égbolt alatt és a nap meleg fényében száz megtermett férfi a
partra segítette az anyasziklát, majd felfektette a szánra, amely elé tizenhat ökröt fogtak.
Az állatok elvonszolták a sziklát a folyóparttól, miközben Galeth elvitte Sabant és
Aurennát az Ég Templomába, és megkérdezte, hová kellene kerülnie a kőnek. Aurenna
kijelentette, hogy a szikla csakis egymagában állhat, a kettős gyűrűn belül, a nap
kapujával szemközt. Ily módon, magyarázta, a napfordulatkor felkelő nap megérinti a
követ, mint a föld és a nap egyesülésének jelképét. Minthogy nem akadt más, aki döntött
volna a kérdésben, Galeth tucatnyi embert vezényelt ki a helyre, ahová Aurenna mutatott.
Galeth figyelte, ahogy felforgatják a felső talajréteget, és az agancsok belevájnak az
alatta húzódó mészkőbe.
- Már nem tudok ásni - panaszkodott Sabannak. - Fájnak a csontjaim. Még egy szekercét
se tudok meglendíteni.
- Épp eleget dolgoztál - igyekezett megnyugtatni Saban.
- Ha egy férfi nem tud dolgozni, minek éljen? - Galeth elfordult, hogy nézze, amint az
ökrök az anyasziklát vonszolják, mely olyan hosszú volt, hogy mindkét végén lelógott a
szánról. Három kisebb kő követte, ezeket férfiak vontatták a templom felé. - Mennyi
rabszolga - sóhajtott fel Galeth. - A lándzsásaink folyton rabszolgákat és élelmet rabolnak.
Már kereskedünk is a rabszolgákkal, ettől olyan gazdag Lengar.
Délen ekkor tülökszó harsant, és az érdes hang hosszan visszhangzott a meleg őszi
levegőben. Saban kérdő pillantást vetett Galethre, aki bólintott.
- A fivéred - közölte fáradt hangon.
Saban átkelt a töltésen és az árkon, hogy Aurennához siessen. Átkarolta asszonyát,
másik kezét fia vállára fektette. A kürtszó újra felhangzott, majd hosszú csend állt be.
Saban végignézett a közeli dombgerincen, amelynek vonalát sírhalmok törték meg.
Távolabb, elmosódva a meleg levegőben, a fáktól sötétlő horizont húzódott.
Vártak, de a dombgerincen senki sem mutatkozott. A szél belekapaszkodott Aurenna
hosszú hajába és a fűszálakat borzolta. Lallic nyugtalanul fészkelődött anyja karjában, és
Aurenna próbálta megnyugtatni. A férfiak, akik vermet ástak az anyasziklának, most
letették agancsaikat, és dél felé fordultak. Még a görgetegkövet vonszoló ökrök is
mozdulatlanná merevedtek, fejüket lehajtva, az ösztökéktől vérző véknyával. Egy sólyom
siklott el a szent ösvény felett, sötét árnyéka élesen villant a töltések mészkövén.
- Rossz ember jön? - kérdezte Leir apjától.
Saban elmosolyodott.
- A bácsikád az - borzolta össze fia haját. - Tisztelettudóan kell viselkedned.
A tülök újra felharsant, ezúttal hangosabban és közelebbről, és Leir, akit megriasztott a
hirtelen hang, Saban mögött keresett menedéket, noha a dombtetőn még most sem
látszott semmi. Azután a tülök negyedszer is megszólalt, és egyetlen férfi szaladt fel az
egyik sírhalom tetejére. Hosszú póznát tartott a kezében, csúcsán róka- és
farkasprémmel bevont harci jelvénnyel. A jelvényhordozó szegetlen farkasprém köpenyt
viselt, és mintegy második arcként egy farkasmaszkot hordott a fején. Körvonala élesen
elvált az égbolttól, amint megrázta a jelvényt, majd egy szemvillanással később az egész
dombtető megtelt emberekkel.
Hosszú sorban vonultak, és ha le akarták nyűgözni közönségüket, akkor ez sikerült is. Az
egyik pillanatban még kihalt volt a dombtető, a másikban már lándzsások harci oszlopa
borította, olyan sok lándzsásé, hogy Saban tudta, csakis Ratharryn és Drewenna
egyesített seregét láthatja maga előtt. A harcosok lándzsái szaggatott sövénnyé fonódtak
össze, csatakiáltásuk megrémítette Lallicot. Félelmetes erők vonultak fel, még ha a sereg
nem is az ellenséggel nézett farkasszemet, csak Lengar tulajdon otthonával. Lengar
tudta, hogy Cathallóban is hallani fognak erről a hordáról, és azt akarta, hogy rettegjék
hatalmát. Maga Lengar köpenyébe burkolózva, kezében lándzsával és az övében karddal
a sereg közepén tűnt fel. Tucatnyi megtermett férfi vette körül, valamennyi hírhedt
hadvezére, míg mellette a köpcös és pufók Kellan, Drewenna törzsfője és Lengar bábja
közeledett. Lengar megállt egy pillanatra, majd előreintette kíséretét.
- Hogyan tudja etetni őket? - álmélkodott Aurenna fennhangon.
- Nyáron nem nehéz - felelte Saban. - Vannak szarvasok és disznók. Több disznó, mint
amennyit el tudsz képzelni. Gazdag ez a föld. Télen pedig - folytatta - kifosztja a
s z o m s z é d a i t .
Lengar meglátta Sabant, és felé vette az irányt. Ratharryn törzsfője hosszú,
bronzlemezekkel telivarrt bőrtunikát viselt, vállairól gyapjúköpeny omlott alá, kezében
fényes bronzhegyben végződő súlyos lándzsát hordozott. A lándzsa nyeléről
rókaprémcsíkok lógtak le, s még több ilyent kötött a lábára és a karjaira. Sastollakat szőtt
hosszú hajába, melyet olyannyira beolajazott, hogy az csatakosan tapadt a koponyájára,
Saban eszébe idézve azt a távoli napot, amikor az idegen meghalt és Lengar egész a
faluig kergette. A leölt ellenségeket jelképező tetoválások már a kézfejét és ujjait is
elborították, míg a szemei mellé tetovált szarvak félelmetes külsővel ruházták fel. Saban
érezte, hogy Leir önkéntelenül is összerezzen, és megpaskolta a fiú fejét.
Lengar néhány lépésnyire tőle állapodott meg. Egy hosszú pillanatig némán meredt
Sabanra, majd gúnyosan elmosolyodott.
- Az én kistestvérem. Azt hittem, sosem lesz merszed hazajönni.
- Miért kellene félnie egy férfinak a hazatéréstől? - kérdezte tőle Saban.
Lengar azonban nem figyelt Sabanra. Aurennát nézte, aki most is olyan magas, karcsú és
egyenes hátú volt, mint azon a napon, amikor Saban megismerte; olyan asszony, kinek
kezéért még most is vetélkedtek volna a tengeren túli törzsfők. Aurenna nyugodtan állta
Lengar tekintetét, míg Lengar elképedve nézett rá, mint aki nem hisz a szemének.
Dermedten mérte végig, a fejétől a lábujjáig, majd vissza.
- Ez itt Aurenna? - kérdezte végül.
- Az asszonyom, Aurenna - karolta át Saban felesége vállát.
- Gundur igazat beszélt - szólt Lengar csendesen.
- Miről? - kérdezte Saban.
Lengar még most sem vette le a szemét Aurennáról.
- Az asszonyodról, mi másról. - Hadvezérei alázatos ebekként lesték Lengar minden
szavát. Valamennyien hosszú lándzsát, hosszú köpenyt, hosszú haj fonatokat és hosszú
szakállt viseltek, és most valamennyien sóvárogva meredtek a magas, aranyhajú
sarmennyni asszonyra. Lengarnak végül sikerült levennie tekintetét Aurennáról. - A fiad? -
biccentett Leir felé.
- A neve Leir, Saban fia, Hengall unokája.
- Az ott egy lány? - bólintott Lengar Lallic felé, aki még kisebbre húzta össze magát
Aurenna karjában.
- A neve Lallic - felelt Saban.
Lengar gúnyosan elmosolyodott.
- Csak egy fiú, Saban? Nekem hét van! - Újra Aurennához fordult. - Én több fiút adnék
n e k e d .
- Megelégszem testvéred fiával - felelt nyugodtan Aurenna.
- A féltestvérem fiával - csattant fel Lengar. - Ha ez a fiú odavész, az egész életed
hiábavaló. Mi haszna egy asszonynak, ha csak egy fiút képes szülni? Megtartanál egy
olyan emsét, amelyik csak egy malacot ad? Márpedig a fiúk könnyen halnak. Most is
Aurennára meredt, és úgy tűnt, egyszerűen képtelen levenni róla a szemét. Újra tetőtől
talpig végigmérte, és nem is bajlódott azzal, hogy leplezze csodálatát. - Emlékszel, Saban
kérdezte, miközben tovább bámulta Aurennát - hogy atyánk mindig azt mondta, széles
farú lányt kell elvenni? Az asszonyok csak olyanok, mint a jószágok, mindig ezt mondta. A
vékonyak nem jók semmire. Erre te éppen egy ilyen asszonyt választasz. Talán több fiad
is lehetne, ha követed Hengall tanácsát.
- Sosem lesz más asszonyom - jelentette ki Saban.
- Most, hogy visszatértél Ratharrynba, azt teszed, amit mondok, testvér. - Elfordult, és
lándzsájával az egyik közeli sírhalom felé mutatott. - Az ott Jegar sírja. Gondolod, hogy
elfeledkeztem róla?
- Egy férfi sosem feledkezik el a barátairól - felelte Saban. A lándzsa most Sabanon
állapodott meg.
- Sokkal tartozol Jegar családjának. Sok ökörrel, sok disznóval, ígéretet tettem nekik.
- És te mindig betartod, amit ígérsz? - kérdezte Saban.
- Te fogod betartani, amit ígérek - mordult fel Lengar - különben olyasmit veszek el tőled,
testvér, ami sokkal többet ér. Aurennához fordult, majd kényszeredetten elmosolyodott.
De ne civakodjunk. Boldog nap ez a mai! Visszatértél, magaddal hoztad az utolsó
köveket, és végre elkészül a templom!
- És visszaadod a kincseket a törzsemnek - tette hozzá Aurenna.
Lengar arca megrándult. A gondolatát se állhatta, hogy egy asszony mondja meg neki,
mit tegyen, de végül bólintott beleegyezése jeleként.
- Visszaadom a kincseket - felelte kurtán. - Kereval itt van?
- A faluban - válaszolt Saban.
- Akkor ne várassuk. Indulás! - Lengar kinyújtotta a karját Aurenna felé, de ő nem hagyta
el Sabant, és Lengar úgy tett, mint aki semmit sem vett észre.
A lándzsások sora áramlani kezdett Saban és Aurenna mellett.
- Azt hiszem, most már mennünk kell - mormolta Saban. Nem kell szólnunk senkinek.
Aurenna a fejét rázta.
- Itt a helyünk - jelentette ki.
- Csak mert Camaban ezt mondta! - tiltakozott Saban. - És hol van ő? Elment!
Elmenekült! Kövessük mi is.
- Erek… Slaol mondta, hogy legyünk itt. Camabannal vagy nélküle, de itt a helyem. -
Elfordult, hogy végignézzen a befejezetlen templom építőkövein. - Slaol egyre tisztábban
nyilatkozik meg az álmaimban - folytatta halkan - és ő azt akarja, hogy itt legyek. Ezért
kímélte meg az életem, ezért vezérelt ide. Saban szívesen vitába szállt volna vele, de
tudta, hogy csak veszíthet egy istennel szemben. Aurenna megfordult és végigmérte a
falu felé tartó lándzsások hordáját. - Miért van szüksége a fivérednek ennyi emberre? -
kérdezte.
- Mert meg fogja támadni Cathallót - vonta meg a vállát Saban. - Épp időben érkeztünk,
hogy belecsöppenjünk egy háborúba.
Visszaindultak a falu felé. Kisfiúk hajtották ki a disznókat az erdőből, hogy a Slaol régi
temploma melletti kis földdarabra tereljék őket, ahol a férfiak leölték az állatokat.
Asszonyok és gyermekek csapkodták le a húst a csontokról, miközben a közelben kutyák
csaholtak és vonítottak a belső részekért, ám azokat mozsarakban összetörték, árpával
keverték, és a disznók beleibe töltötték, hogy azután a forró hamvakon megsüssék. A
haldokló állatok visongása egy pillanatra sem szűnt, és patakokban folyt a szúrós szagú
vér, amit végül a kutyák nyaldostak fel. A falun belül még elviselhetetlenebb volt a bűz; az
asszonyok nyálkás mérgeket kevertek, hogy azzal borítsák a Cathallo ellen induló
harcosok lándzsáit. Sokan már az esti lakomát készítették elő: hattyúkat fosztottak,
disznóhúst sütöttek, magokat őröltek a kis darálókon. Az ürülékkel és vizelettel teli
cserzőgödrök is hozzáadták a magukét a mindent átjáró bűzhöz. A férfiak kovakőből
faragott nyílhegyeket erősítettek a vesszőkre, és a lándzsafejeket kalapálták élesre.
Aurenna betért Galeth kunyhójába, hogy megetesse a gyerekeket, amíg Saban a
települést járta és régi ismerőseit kereste. Arryn és Mai templomában, ahol megcsodálta
a megfeketedett és végighasadt villámsújtotta pillért, találkozott Geillel, atyja legidősebb
özvegyével, aki kis füzikecsokrot helyezett a templom bejáratához, és szorosan magához
ölelte Sabant.
- Nem szabadott volna visszajönnöd - zokogta. - Ő mindenkit megöl, aki nincs ínyére.
- Megérte visszajönni - mosolyodott el Saban - csak hogy viszont láthassalak.
- Ezt a telet már nem élem túl - itatta fel az öregasszony a könnyeit hófehér hajában. - Az
apád jó ember volt. - A virágokra meredt, melyeket a szentély kapuját jelző cölöpök elé
fektetett. - És minden fiúnk odalesz - tette hozzá bánatosan, majd szipogva elbotorkált
kunyhója felé.
Saban belépett a templomba, és homlokával érintette a pilléreket, melyeket oly sok évvel
ezelőtt még ő és Galeth állított. Akkoriban még csak férfinak se nevezhette magát.
Lehunyta szemét, és hirtelen maga előtt látta Derrewynt, amint meztelenül előlép a
patakból és a vízcseppek gyöngyözve hullnak le a hajáról. Vajon Mai, a folyó '69stennője
küldte rá a látomást? És mit akar jelenteni? Imát mormolt Mainak, hogy őrizze meg
biztonságban a családját, és megkopogtatta az egyik pillért, hogy felhívja az istennő
figyelmét az imádságra, amikor hirtelen kiáltás harsant mögötte.
- Saban! - csattant fel Lengar hangja. - Saban!
Lengar hosszú léptekkel közeledett a kunyhók között, nyomában két lándzsással, akik
alighanem az épségére vigyáztak.
- Saban! - kiáltotta újra Lengar, majd meglátta fivérét a templomban, és arrafelé vette az
irányt. A templom körül gyülekező nép ijedten félrehúzódott.
Lengar alig látott a méregtől, és jobb kezével az övén függő bronzkard markolatát
s z o r o n g a t t a .
- Miért nem mondtad el, hogy éjjel ellopták az egyik követ? követelte a választ.
Saban vállat vont.
- Fekete tollas nyílvesszőt használtak - felelte. - Ugyan miért kellene elmondanom, amit
már amúgy is tudsz?
Lengar visszahőkölt.
- Azt akarod mondani…
- Tudod te jól, mit akarok mondani - szakította félbe Saban.
Lengar üvölteni kezdett.
- Egyezséget kötöttem Sarmennynnel - ordította. - És az egyezségben az állt, hogy
hoznak nekem egy templomot. Nemcsak egy darabkáját!
- A te embereid rabolták el a követ - vádaskodott Saban.
- Az embereim! - vicsorogta Lengar. - Az embereim nem tettek semmi ilyent! Te
veszítetted el azt a követ! - Megbökte Saban mellkasát. - Te veszítetted el, Saban!
A két lándzsás nyomon követte Saban minden mozdulatát, ha netán ő is elveszítené
béketűrését, de Saban csak fáradtan csóválta a fejét.
- Azt mondod, rászedtek, amiért egyetlen kő hiányzik? - kérdezte. - Ugyan mit számít az
az egy, ennyi kő között?
- He levágom a férfiasságod, testvér, mennyire fog hiányozni? Pedig csak egy apró
darabka hús. - Lengar kiköpött. Mondd csak, amikor ezek az emberek a fekete tollas
nyílvesszőikkel rátok támadtak, megöltél közülük egyet is? Foglyul ejtetted
v a l a m e l y i k ü k e t ?
- Nem.
- Akkor honnét tudod, kik voltak?
- Nem tudom - vallotta meg Saban, de csakis Ratharrynban használtak fekete tollas
nyílvesszőket. Cathallóban szajkók kék tollat keverték a fekete hollótollak közé, míg
Drewennában fekete és fehér elegyével koronázták a vesszőket.
- Nem tudod - acsarkodott Lengar - mert nem küzdöttél meg velük, igaz? - Félrerántotta
Saban tunikájának szegélyét. Csak két tetoválás, Saban? Még mindig nyúlszívű vagy?
- Az egyik jel Jegaré - húzta ki magát Saban - és ő nem tartott gyávának.
Lengar nem harapott rá a csalira, felfedezte viszont a Saban nyakában viselt
mogyoróhéjat, és még mielőtt Saban megakadályozhatta volna, előhúzta a tunikája alól.
- Cathallo használ mogyoróhéjat a bűbájosságaihoz - mondta vészjóslóan elfojtott
hangon. Egyenesen Saban szeme közé nézett. - Miféle varázslat ez?
- Egy élet.
- Kié?
- Csont valakinek a csontjából - felelte Saban - és hús a húsából.
Lengar kivárt, a választ latolgatta, majd éles mozdulattal megrántotta a talizmánt, s bár
Saban előrehajolt, a héj elvált a bőrszíjtól.
- Azt kérdeztem, kinek az élete.
- A tiéd, testvér - válaszolt Saban.
Lengar elmosolyodott.
- Azt gondolod, kistestvér, hogy ez a mogyoróhéj fogja megóvni az asszonyod?
- Slaol fogja megóvni Aurennát.
- De ez a talizmán itt, kistestvér - tartotta Lengar a héjat Saban elé - ez itt nem Slaol. Ez itt
Lahanna. Csak nem hunyászkodtál meg Derrewyn előtt?
- Nem hunyászkodtam meg előtte - válaszolta Saban. - Ajándékkal tértem vissza hozzá.
- Te ajándékot adtál az ellenségemnek?
- Méghozzá Jegar fejét. - Saban tudta, hogy veszélyes játék felingerelnie Lengart,
különösen így fegyvertelenül, de a szavak önkéntelenül buktak ki belőle.
Lengar hátrébb lépett, és Neelért, a főpapért kiáltott.
- Neel! Gyere ide! Neel!
A főpap előtűnt kunyhójából. Sántított, amióta egy nyílvessző a combjába fúródott, azon
az éjszakán, amikor Lengar megölte Hengallt. Haját sárral tüskékké tapasztotta össze,
nyakában csontokból való láncot viselt, övén zacskók függtek, amelyekben gyógy füveit
és amulettjeit tartotta. Meghajolt Lengar előtt, aki odalökte neki a mogyoróhéjat.
- Ez itt egy talizmán - közölte Lengar - amit Derrewyn készített az elpusztításomra. Mondd
el, hogy működik.
Neel nyugtalan pillantást vetett Sabanra, majd övéből előhúzott egy kis kovakést, és
átvágta a héjakat szorosan összefogó inakat. Szétválasztotta a két felet, majd
megszagolta tartalmukat. Elfintorodott a bűztől, azután ujjával megbökte a parányi
c s o n t o t .
- Derrewyn gyermeke lesz az - döntötte el végül a kérdést.
- Akkor az én gyermekem is - mondta Lengar.
- Derrewyn megölte - folytatta Neel - hogy csontjával és húsával megátkozzon téged.
- Lahanna átka?
- Ő sosem fordulna más istenhez - erősítette meg Neel. Lengar visszavette a héjakat, és
gondosan összeillesztette a két felet.
- Működni fog? - kérdezte a főpapot.
Neel habozni látszott.
- Lahannának nincs hatalma felettünk - jelentette ki végül feszengve.
- Folyton ezt mondogatod - fortyant fel Lengar. - De most legalább próbára tehetjük a
hitedet. - Sabanhoz fordult. - Mit kell tenned ahhoz, kistestvér, hogy megölj? Össze kell
t ö r n ö d ?
Saban nem felelt. Lengar felnevetett.
- Egy napon a disznóknak vetem oda a húsod, és a koponyádba fogok vizelni.
- Bármennyire kihívóan is beszélt, arca összerándult a félelemtől, amint markába vette a
mogyoróhéjat és lassan összepréselte. Egy pillanatra megállt, és láthatóan azon tűnődött,
bölcs dolog-e maga ellen haragítania egy istennőt, de Lengar nem azzal tette rettegetté
Ratharrynt, hogy adott az elővigyázatosságra. Egy férfinak kockáztatnia kell a nagyságért,
és Lengar akár az életét is kész volt feltenni, ha elég nagynak ítélte a jutalmat. A
mogyoróhéj összeroppantása több erejébe került, mint számította, de a fa végül megadta
magát és a talizmán összetört. Lengar a kezei között tartotta a ragacsos szilánkokat és
lélegzetvisszafojtva várt. Semmi sem történt.
Óvatosan felnevetett, majd összesöpörte tenyerén a héj maradványait, és átadta az
összetört talizmánt Neelnek.
- Vesd a legközelebbi tűzbe - utasította, majd végignézte, ahogy a főpap engedelmesen
elbiceg a legközelebbi tábortűzig, és tűzre veti a talizmánt. A tűz egy pillanatra felizzott,
zsír sercegése hallatszott, és Lengar még mindig élt.
- Miért kellene törődnöm Lahanna átkával? - kérdezte gúnyosan. - A templomában élek,
és semmit sem tehet ellene. Mi Slaol népe vagyunk! Kenn népe! - A kiáltozást hallva a
nép nyugtalanul tekintgetett feléjük, miközben Lengar összedörzsölte tenyerét. - Ennyit
Derrewyn átkáról - fordult vissza Sabanhoz. - Vagy talán meghaltam?
Neel teli torokból nevetni kezdett.
- Nem vagy te halott! - kiáltotta a főpap.
Lengar megpaskolta a testét.
- Nekem úgy tűnik, életben vagyok!
- Életben vagy! - kotkodácsolta a főpap. - Derrewynnek viszont fájdalmat okoztam, igaz? -
kérdezte Lengar a papot.
- Hát persze - felelte buzgón Neel. - Fájdalmat okoztál neki!
- Összegörnyedt, hogy a fájdalmat mutassa, mely Derrewynt ezekben a percekben
gyötöri. - Rettenetes fájdalmat!
- Sabant pedig kiábrándítottam - szánakozott Lengar, majd olyan rideg pillantást vetett rá,
hogy Saban már azt várta, hogy előrántja kardját és ott helyben ledöfi. De Lengar
legnagyobb meglepetésére elmosolyodott. - Egyezséget ajánlok neked, kistestvér. Okom
lenne rá, hogy megöljelek, de mi hasznom lenne egy nyúlszívű halálából? Visszamehetsz
Sarmennynbe, de ha még egyszer meglátlak, ott helyben agyoncsaplak.
- Semmire sem vágyom annyira, mint hogy visszatérjek Sarmennynbe - mondta Saban.
- De az asszonyod nélkül kell menned - tette hozzá Lengar. Nincs okod haragudni,
testvér. Tisztes árat kapsz érte. Őt számítom fel Jegar vérdíjaként.
- Aurenna nem eladó - közölte Saban - és az ő népe Sarmennyn népe. Gondolod, csak
úgy hagyják majd, hogy rajta töltsd a kedved?
Lengar elvicsorodott.
- Én azt gondolom, kistestvér, hogy az asszonyod már ma este az enyém lesz, és te
fogod őt elhozni nekem. - Megbökte Saban mellkasát. - Hallottad? Te magad hozod el
nekem. Elfelejted, Saban, hogy ez itt Ratharryn, ahol én uralkodom, és az istenek engem
kegyelnek. - Félig elfordult, majd mosolyogva nézett vissza. - Vagy szeretnél te uralkodni?
Nincs más dolgod, mint engem megölni. - Kivárt egy pillanatig, mintha arra számítana,
hogy Saban rátámad, azután kinyújtotta a kezét és megpaskolta Saban arcát, mielőtt
elvezette volna vigyorgó lándzsásait.
És Saban rémülten rohant Aurennához, és megkönnyebbülten látta, hogy biztonságban
v a n .
- Indulnunk kell - zihálta, de Aurenna ügyet sem vetett rémületére.
- Nekem itt a helyem - jelentette ki. - Erek akarja, hogy itt legyek. Azért vagyunk itt, hogy
egy nagy dolgot vigyünk végbe.
A mogyoróhéj kudarcot vallott, Aurenna beleveszett a napistenről szőtt álmaiba, és Saban
csapdába esett.
Aznap este Lengar lakomát adott Sarmennyn népének tiszteletére, ahol osztrigát, hattyút,
pisztrángot, disznóhúst és vadakat szolgáltak fel. A rabszolgák a nagy ünnepi csarnokban
terítettek meg, és Lengar nem fukarkodott a bódító italokkal sem.
Lengar saját emberei, akárcsak a Drewennából érkezett harcosok, odakint ünnepeltek,
hiszen még a hatalmas ünnepi csarnokban sem fértek volna el ennyien, amellett az
emberek máris a közelgő ütközetre készültek, ezért összegyűltek Slaol régi templomában,
ahol feláldoztak egy üszőt és megedzették magukat a mészárlásra, azután magukhoz
vették az ivókupákat és nagyokat kortyoltak, abban a hitben, hogy az ital bátorrá teszi a
férfit. Az asszonyok Arryn és Mai templomában gyűltek össze, hogy embereikért
i m á d k o z z a n a k .
Aurenna és Saban Kerevallal és embereivel evett. Scathel felpanaszolta, hogy egy
asszonynak nincs helye az ünnepi csarnokban, de Kereval megnyugtatta az
akadékoskodó papot.
- Ő is közülünk való - mondta - és nincs szó, csak erről a ma estéről. Amellett - toldotta
meg - nem épp Aurennának köszönhetjük, hogy végre visszakapjuk a kincseinket?
Lengar sötétedés után bukkant fel a csarnokban. A barlangszerű építményt két jókora
máglya világította be, melyek füstje ott örvénylett a lángok fényében fürdő koponyák
között. A kígyózó füst csak nehezen talált magának utat a tető csúcsán vágott
szellőzőnyílás felé. Étel akadt bőséggel, akárcsak tüzes ital, és Kereval emberei a lehető
legjobb hangulatban voltak, amikor Lengar hat lándzsása kíséretében megérkezett.
Ratharryn törzsfője harchoz öltözött, tunikáján bronzlapkák csillogtak, lándzsája pengéjét
sastollak ékesítették. Lándzsanyelével megütögette az ajtófélfát, hogy csendet követeljen.
- Sarmennyn népe! - kiáltotta a Kintiek nyelvén. - Az aranyatokért jöttetek! A kincsekért!
És azok nálam vannak!
Helyeslő mormolás hallatszott. Lengar engedte elhalni a hangokat, majd elmosolyodott.
- De csak akkor adom vissza őket, ha megadjátok nekem a templomot.
- Elhoztuk neked! - kiáltotta Scathel.
- Elhoztátok a javát - engedte meg Lengar - de egy kő hiányzik. Egy követ elloptak tőletek.
A mormogás egyre indulatosabban csapott fel, olyan indulatosan, hogy a lándzsások
felsorakoztak törzsfőjük védelmére, ám Lengar visszaparancsolta őket.
- Van vajon a templomnak hatalma, amíg hiányzik az a kő? kérdezte Lengar. - Amikor
eltemetjük ellenségünket, levágjuk egyik kezét vagy lábát, hogy sose lehessen teljes. És
miért? Mert így a halott szellemnek nem lesz felettünk hatalma. És most a templomunk
sem teljes. Erek talán a magáénak fogja vallani?
- Rá fog ismerni! - kiáltotta Scathel. A zord pap állva, a dühtől reszketve védekezett. -
Figyelte, ahogyan elhoztuk ide! Látta a művünket!
- És nem gondolod, hogy haragszik, amiért hagytátok elveszni azt a követ? - kérdezte
Lengar, majd szomorúan megcsóválta a fejét. - Sokat gondolkodtam a kérdésről, kikértem
papjaim tanácsát, és együtt megtaláltuk a választ, hogy magatokkal vihessetek az
aranyatokat. Mert ezért jöttetek, nem? Hogy hazavigyétek az aranyat és boldogan éljetek.
Itt hosszan kivárt. Scathel zavartan hallgatott, így Kerevalnak kellett felállnia.
- Mi lenne hát a válasz? - kérdezte előzékenyen.
Lengar elmosolyodott.
- Oda kell hívnunk Ereket a templomhoz. A templomhoz, amely még nem teljes. És
hogyan hívhatnánk oda, ha nem az arájával? - Aurennára mutatott. - Add nekem ezt az
asszonyt emelte fel a hangját - és én neked adom az aranyat. Még többet is kapsz tőlem!
Gazdagabban küldelek haza, mint amilyen azelőtt voltál, hogy elrabolták tőled az aranyat!
Még ma este neked adom az aranyat, de csak, ha fivérem elhozza nekem az aráját. -
Lándzsájával Sabanra mutatott. - Elhozod nekem Aurennát.
- Nem! - kiáltotta Saban. Most értette csak meg, miért rabolták el Lengar emberei a követ,
ahogy tudta azt is, hogy senki se hinne a meséjének. - Nem! - kiáltotta újra.
- Küldd el nekem - ismételte Lengar Kereval felé fordulva és én visszaadom neked a
kincseket. - Ezzel kifordult az ajtón, és a súlyos bőrfüggöny visszahullt a helyére.
- Nem! - kiáltotta Saban harmadszor is.
- De igen! - üvöltött fel Scathel még hangosabban. - De igen! Mi másért kímélte volna
meg Erek a Tenger Templomában? Még sosem utasította vissza egyik aráját sem, soha a
törzs történetében! Célja volt mindezzel, és most már azt is tudjuk, mi az.
- Nem Ereknek akarja őt - védekezett Saban kétségbeesetten - hanem saját magának! -
Most már Lewydd is ott állt Saban mellett, hogy támogassa a vitában, és Lewydd
evezősei, akik öt éven át küszködtek a sziklákkal tengeren és szárazföldön, szintúgy
mögöttük sorakoztak fel, ám a harcosok, akik azért jöttek, hogy hazakísérjék a kincseket,
nem néztek se Sabanra, se Aurennára. A gyékénnyel felszórt földre meredtek.
Scathel kiköpött.
- Öt éven át - nézett körül hallgatóságán - rabszolgák módjára gürcöltünk, hogy
visszaszerezzük kincseinket. Vérünket és verítékünket ontottuk. Elvégeztük, amiről a
legtöbben azt mondták, nem lehet elvégezni, és most utasítsuk vissza illő jutalmunkat? -
Göcsörtös ujjáνal Sabanra mutatott. - Miért kímélte meg Erek a lány életét? Mi célja volt
vele, ha nem erre a pillanatra tartogatta?
- Jól beszélsz - szúrta közbe Kereval csendesen.
- Csakhogy nem Ereket szolgálnánk ezzel, hanem a fivérem kéjvágyát! - kiáltotta Saban,
ám a harcosok rövid úton letorkollták. Csakis a kincsek számítottak, semmi más.
Aurenna felegyenesedett, az ölében Lallic-kal. Megérintette Saban karját.
- Nem számít - szólt halkan. Felfelé nézett, túl a tűzben kirajzolódó koponyákon, ahol a
füst eltávozott a tetőnyíláson át.
- Mi az? - kérdezte Saban.
Aurenna lágyan elmosolyodott.
- Éjszaka van - felelte halkan - és Lahanna átka nem fog a napon, igaz? - Tudta, hogy
Lengar elpusztította Derrewyn talizmánját, és elfintorodott, amikor hallotta a történetet. -
Csúnyán fogja végezni - mondta akkor halkan, és most is igyekezett megnyugtatni
Sabant. - Az istenek haragját kockáztatja, és az istenek nem szeretik, ha ellent mondanak
n e k i k .
- Fogjátok! - kiáltott Scathel, akit egyre türelmetlenebbé tett a késlekedés, és Kargan,
Kereval lándzsásainak vezére magához intette legközelebbi bajnokait.
- Hagyjátok! - parancsolta Kereval.
Aurenna nyugodtan nézett Saban arcába.
- Minden jól fog alakulni. - A csarnok kapuja felé indult, karján a kis Lallic-kal. Lewydd
felkapta Leírt, miközben Saban beérte Aurennát, hogy megragadja a karját és próbálja
megállítani. A lány összevonta a szemöldökét. - Még te sem tarthatsz vissza - szakította
ki magát a szorításából.
- Inkább megölnélek, sem hogy neki adjalak - kiáltotta Saban kétségbeesetten. Sosem
bocsátotta meg magának Derrewyn sorsát, és most engedje Aurennát a fivére ágyához
s é t á l n i ?
- Erek akarja, hogy itt legyek - erősködött Aurenna.
- Erek akarja, hogy meggyalázzanak? - kérdezte Saban.
- Bízom Erekben - felelte Aurenna nyugodtan. - Hát nem tőle kaptam ajándékba az
életet? Hogy is tehetne velem bármi rosszat? Nem fognak meggyalázni. Erek sosem
e n g e d n é .
Kereval maga is visszatartotta volna őket, de nem tehette. Kedvelte Sabant és Aurennát,
ám a törzs komoly áldozatot hozott, hogy visszaszerezze az aranyat, és most további
áldozatra kényszerült. El kellett volna mondania, mennyire sajnálja a történteket, de a
szavak a torkán akadtak, és némán elfordult. Scathelnak van igaza, gondolta a törzsfő,
Aurenna sorsa az, hogy meghaljon Erekért. Sok évet megélt azóta, hogy megmenekült a
Tenger Templomában, így talán nem is olyan tragikus az eset, mint amilyennek látszik. Az
istenek szándékai rendre kifürkészhetetlenek, ám most nagyon is világosak. A végzet
m e g k e r ü l h e t e t l e n .
Néma csend telepedett az ünnepi csarnokra, amint Aurenna megemelte a függönyt.
Kilépett a szabadba, majd Lewydd és Saban is követte őt az éjszakába, hogy lássa,
Lengar alig néhány lépésnyire onnét várakozik. Bronz vértbe öltözött harcosai övezték,
akik lándzsákkal és íjakkal a kezükben körülvették az egész csarnokot. Sokan lángoló
fáklyákat tartottak, hogy világítsanak a holdtalan éjszakában. Gúnyos, részeg vigyorral
figyelték Sabant, aki felnézett az égre.
- Nincs hold! - álmélkodott.
- Minden rendben lesz - bíztatta Aurenna csendesen. - Tudom, hogy Erek nem hagy
m a g á r a .
- Hozd őt ide nekem - vigyorodott el Lengar.
Saban vonakodott, de a lány magával húzta, és nyugodtan odalépett Lengar elé, kinek
arcáról sugárzott a diadal.
- Mondtam, hogy el fogod hozni nekem - mosolygott gúnyosan Lengar. - Micsoda egy
gyáva féreg vagy. - Intett a fejével, mire négy lándzsása elválasztotta Aurennát Sabantól.
A harcosok Lengar felé lökdösték Aurennát, miközben több italtól bűzlő lándzsás
megragadta Lewyddet és Sabant, hogy áttaszigálják őket a harcosok gyűrűjén. Saban
visszanézett, és látta, hogy Aurenna két őrzőjével közvetlenül Lengar mögött áll.
Lengar azonban még nem méltatta figyelmére, ehelyett az ünnepi csarnokra meredt és
felemelte lándzsáját.
- Most! - üvöltött fel. - Most! - és a harcosok fáklyáikat az ünnepi csarnok tetejére
hajították, míg mások lobot vetettek a csarnok széles eresze alá. A lángok szédítő
sebességgel terjedtek szét a csarnok meredek zsúptetején, és alig néhány pillanat múlva
az első rémült harcosok már menekülni is próbáltak a tűz elől, ám amint feltűntek a
csarnok ajtajában, nyílvesszők záporoztak rájuk és vetették vissza őket brutális erővel. A
lángoló zsúpszalma beomlott a csarnokba, melyet átható füst burkolt magába. Száraz volt
az idő, és a csarnok olyan könnyen lángra kapott, akár egy halom gyújtós. A lángokból és
sötétségből szőtt meredek tetőre újabb fáklyákat vetettek, a tüzek szétterjedtek,
egyesültek és az égre csaptak, a harcosok pedig sikoltoztak a fellógatott koponyák alatt.
Sokan megpróbálták áttörni a falakat, de a nyilak felnyársalták őket is. Egy férfinak
sikerült elszabadulni, de vagy fél tucat nyílvessző fúródott a testébe, és hamarosan egy
bronzbárd alatt végezte.
Aurenna maga elé meredt, ajkaira szorította kezét és szeme elkerekedett a rémülettől,
miközben szorosan magához vonta leányát, hogy Lallic ne láthassa a vérontást. Maguk a
falak is lángoltak már. Egy, a falban foglyul esett halott férfi hosszú haja hirtelen fellángolt.
A tető egy része összeomlott, és szikraesőt szórt maga köré. Koponyák hulltak alá,
miközben izzó szalmaszálak örvénylettek a csillagok felé. Lengar harcosai megigézetten
meredtek a látványra. A szemlélődök között ott voltak Kereval saját emberei is, azok a
harcosok, akik követték Vakkait Ratharrynba és mostanra sötét törzsfőjének esküdtek
hűséget, és ezek a Kintiek együtt éljeneztek a többiekkel. Keresztülláthattak a réseken,
ahol lángoló emberek botladoztak az örvénylő tűzben. Az egyik kisfiú, aki az anyaszikla
hajójából merte a vizet, eszelősen sikoltozott. Saban érezte a megpörkölődött hús bűzét.
A sikolyok lassan elhaltak, bár néha egy-egy sötét alak megvonaglott a füstben és tűzben,
míg végül nem maradt más, mint az üszkös gerendák ropogása, a köpködő szikrák, a
lángok és a füst. Az egész tetőszerkezet összeomlott, csak a néhai templom tizenkét
pillére maradt állva. Lángok nyaldosták a sokat látott cölöpöket. Egy füstölgő koponya
gurult feléjük a fűben. Lewydd korábban letette Leirt és két lándzsás szorításában
vergődött, ám most hirtelen összecsuklott, térdre rogyott és kezébe temette arcát. Saban
leguggolt mellé.
- Sajnálom - suttogta, és átkarolta barátja vállát. Másik karjával szorosan ölelte Leirt. -
Lengar sosem fogja visszaadni a kincseket - mondta Lewyddnek. - Tudhattam volna.
Tudhattam volna.
- Az a kettő még él? - csattant fel Lengar hangja Saban mögül. - Fojtsátok meg őket. Ne
is, lökjétek őket a lángokba.
A lándzsások Sabanhoz és Lewyddhez fordultak. A hold csak most kelt fel nyugaton, a
fennsík fái mögül. A szinte teljesen kitelt, lapos és vöröslő korong még ezen a gyilkos
éjjelen is tiszteletet parancsoló jelenség volt, noha fénye belefúlt a tomboló lángokba. És
amint Lahanna fénye végigpásztázta a sötét fákat, Saban hirtelen alakokat látott a sánc
gerincén. Árnyak mozogtak a fehér koponyák között, melyek a szellemek ellen védték a
falu lakóit, és árnyak keresztezték magát a földből vetett falat.
Saban kelet felé pördült, görcsösen vergődve a lándzsások szorításában, akik
megpróbálták talpra állítani, és ott további alakok lopakodtak, ám Ratharrynban senki más
nem láthatta őket, hiszen mindenki a tüzes pokolra meredt, ahol Sarmennyn több mint
száz lakója füstbe fúlt, s most a megperzselődött koponyák és az üszkös zsúpszalma
alatt hamvadt szénné.
A lándzsásoknak végre sikerült talpra rángatniuk Sabant és Lewyddet, épp amikor az első
nyílvesszők megvillantak a tűzfényben. Egy harcos a közelükben elvágódott, torkából
sötét nyílvessző meredt elő. Saban keményen hátrarántotta könyökét, belefojtva a
lélegzetet az őt szorongató lándzsásba, és sikerült elszabadulnia. Egyre több nyílvessző
záporozott rájuk, mialatt Saban a földre vetette magát és Szorosan magához ölelte Leirt.
Alig hallotta a tűz robajlását, csak a lángok felett elszisszenő nyilakat látta. Lengar
harcosait lelassította a töméntelen ital, és a lándzsások még most sem vették észre a
támadókat, akik leereszkedtek a töltés oldalán és egyik nyílvesszőt a másik után
indították el. A kovahegyek húsba temetkeztek; csak néhány fúródott a kunyhók falába,
vagy hullt hasztalanul a tűzbe.
Saban magához vonta Lewyddet.
- Gyere! - Felvette Leirt, és Aurenna felé rohant, akiben láthatóan még most sem
tudatosult a veszély. Lengar lerészegedett emberei is csak most ébredtek rá, hogy
megtámadták őket, de még most sem tudták, merre forduljanak. Saban Aurenna után
nyúlt, de az egyik lándzsás észrevette és feléje indult, miközben máris kiáltásra nyitotta
száját, hogy figyelmeztesse Lengart, ám ekkor egy nyílvessző egyenesen a nyelőcsövébe
fúródott. A férfi megtántorodott, fuldokolni kezdett és vér fröccsent szakállára, majd
elvágódott a földön. Lengar így is feléjük fordult, Saban pedig szabad kezével megütötte.
Kétségbeesett, vad csapás volt, de Lengar arcát találta, és amint fivére elterült, Saban
megragadta Aurennát és berántotta magával a kunyhók közé, ahol asszonyok sikoltottak
és kutyák csaholtak.
- Rohanj! - üvöltött Saban a lányra. - Menekülj!
De nem volt hová menekülni. Az ellenség átkelt a sánc északi oldalán, és már a
cserzőgödröknél járt, nyílvesszői a szalmába fúródtak Saban mellett, aki eszelős
igyekezettel tért ki Galeth kunyhója irányába. Belökte az ajtónyíláson Aurennát és Lallicot,
majd utánuk Leirt.
- Adj valami fegyvert! - rivallt odabent Galethre, aki nem volt hajlandó végignézni egy
egész törzs lemészárlását.
Saban elvette Galeth öreg lándzsáját, a súlyos harci lándzsát, egy másikat pedig
odalökött Lewyddnek.
Odakintről sikolyok hallatszottak. Lándzsások rohantak el, amint Saban kiiramodott a
holdfénybe. Eddig senki sem vette észre. Ő és Lewydd csupán két lándzsás volt a
kaotikus éjszakában, ahol maroknyi kétségbeesett ember igyekezett elfojtani a mindenütt
fellángoló tüzeket, melyek az ünnepi csarnok szétszálló zsúpszalmájáról terjedtek tovább.
A legtöbben az ellenséget keresték, ám amikor Ratharryn harcosai végre felfedezték az
íjászokat és feléjük rohantak, a támadók visszahúzódtak a sáncon túli sötétségbe.
- Kik ezek? - kiáltotta oda Lewydd Sabannak.
- Cathallo? - találgatott Saban. Nem tudott más ellenségre gondolni, és gyanította, hogy
Rallin, amint neszét vette a holnap ellene indított támadásnak, elküldte néhány íjászát,
hogy felingerelje és megszégyenítse Lengar embereit.
Az íjászoknak mostanra nyoma veszett. Jöttek, belemartak az ellenségbe, azután
eltűntek, ám a páni rémület csak nem hagyott alább. Ratharryn harcosai közül többen
rátámadtak Drewenna embereire, akiket összetévesztettek az ellenséggel, és Drewenna
lándzsásai sem hagyták magukat, amíg meg nem jelent közöttük Lengar, hogy üvöltve
lecsillapítsa őket. Saban közelebb lopakodott hozzá.
A küzdelem csak lassan halt el. Az asszonyok és férfiak köpenyeikkel és prémjeikkel
csapkodták a lángoló zsúpfedeleket, vagy igyekeztek kirángatni a fellángoló
szalmakötegeket. Sebesült harcosok vonszolták magukat a porban, vagy feküdtek
véresen. A tizenkét pillér elüszkösödve és füstölögve meredezett, miközben a vörösen
izzó tűz felemésztette a csarnok maradványait. Lengar szétválasztotta az egymással
marakodó harcosokat, és megpördült, amint az egyik vaskos cölöp elzuhant, szikraesőbe
és hirtelen támadt fényárba burkolva a falu kunyhóit.
Ekkor látta meg Sabant, és a lándzsát fivére kezében. Elmosolyodott.
- Mégis csak törzsfő akarsz lenni, kistestvér? Meg akarsz ölni?
- Engedd át nekem! - követelte bosszúszomjasan Lewydd. Hadd öljem meg!
- Nem. - Saban félrelökte Lewyddet, és előrelépett. Lengar elhajította lándzsáját, és
kardot rántott. Unottnak tűnt, mintha alantas feladatnak tartaná, hogy végezzen Sabannal.
Saban akár intő jelnek is vélhette volna fivére magabiztosságát, ám ehhez túlontúl
elvakította a harag. Nem kívánt úgy semmit, mint fivére halálát, és Lengar tudta ezt,
miként tudta azt is, hogy a vak düh esetlenné és sebezhetővé teszi ellenfelét.
- Gyere csak, kistestvér - ingerelte Sabant.
Saban előreszegezte lándzsáját, vett egy mély lélegzetet és felkészítette magát a mindent
eldöntő rohamra, ám ekkor egy férfi felsikoltott és a falu déli kapuja felé mutatott. Lengar
és Saban egyszerre fordult abba az irányba; mindketten a földbe gyökereztek a
döbbenettől. Egy pillanatra még viszályukról is elfeledkeztek.
- Mert egy halott ember feltámadt azon az éjjelen.
HARMADIK RÉSZ
A HOLTAK TEMPLOMA
15. FEJEZET
Egy halott ember járt a holdfényben, és Ratharryn népéből panaszos nyögés szakadt fel,
ha arra gondolt, milyen borzalmakat hozott a törzsre.
A feltámadt tetem csupasz volt tetőtől talpig, és csontvázszerűen szikár. Szeme fekete
üregként tátongott fakó arcában, bőre kísértetiesen fehérlett, bordái feketén türemkedtek
elő, csapzott haja szürkén lógott. Bőrének és hajának foszlányai elváltak a testétől és ott
úsztak mögötte a levegőben, mintha még járás közben is tovább bomlana. A hold most
magasabban állt, magasabban, sápadtabban és fényesebben, és az egyik Lengar
közelében álló lándzsás hirtelen felüvöltött rémületében.
- Nincs árnyéka! Nincs árnyéka! '2D Az addig részegen civakodó harcosok most fejvesztve
menekültek, vagy a földre vetették magukat és elrejtették arcukat. Egyedül Lengar mert
közeledni a halott lényhez, és még ő is belereszketett a félelembe.
Azután Saban, akinek földbe gyökerezett a lába rémületében, észrevette, hogy a jelenés
igenis vet árnyékot a holdfényben. Látta azt is, hogy valahányszor a tetem a bal lábára
helyezi súlyát, a testén alig észrevehető remegés fut végig. És hogy a lehulló
szürkésfehér foszlányok sem hús- és bőrcafatok, csupán a lágy szélben örvénylő hamu.
A férfi benedvesítette testét a folyóban, hamuba hempergett, korommal elfeketítette
szemgödreit és bordáit, és most, hogy megszáradt, a hamu elvált a bőrétől és hajától.
- Camaban! - vicsorogta Lengar. Ő is felfigyelt a sántikálásra, és dühödten nevezte meg
fivérét, aki így megszégyenítette.
- Testvér! - Camaban kitárta karját Lengar felé, aki viszonzásképpen elővonta kardját. -
Testvér! - szólította meg újra Camaban, némiképp feddő hangon. - Csak nem fogsz
megölni? Hogyan is győzhetnéd le Cathallót, ha megölnél? Hogyan győzhetnéd le
Cathallót varázslat nélkül? - Tett néhány esetlen tánclépést, majd felrikoltott. - Varázslat!
Bűbáj! Sötét igézet és tűzmágia! - Nagyot üvöltött és megrázkódott, mintha az istenek
vették volna át a hatalmat teste felett, azután, amikor a görcsös roham elmúlt, kérdőn
vonta össze szemöldökét. - Hát nincs szükséged a segítségemre, hogy legyőzhesd
D e r r e w y n t ?
Lengar még most sem engedte le a kardját.
- A segítségedre? - kérdezte kétkedve.
- Azért jöttem - emelte fel a hangját Camaban, hogy a kunyhókba menekült harcosok is
tisztán hallhassák - hogy legyőzzem Cathallót. Azért jöttem, hogy porrá zúzzam Cathallót.
Azért jöttem, hogy rászabadítsam az isteneket Cathallóra, de előbb, testvér, neked és
nekem békét kell kötnünk egymással. Öleljük hát meg egymást. - És még közelebb lépett
Lengarhoz, aki elhátrált előle és Saban felé sandított. - Lesz még idő a halálára -
nyugtatta meg Camaban - de előbb köss velem békét. Nem akarok veled viszályt. Nem
helyes, hogy ellenségek voltunk.
Lengar kardjával állította meg Camabant.
- Azért jöttél, hogy legyőzd Cathallót?
- Ratharryn addig nem lehet nagy, amíg Cathallo rajta hízik felelte Camaban - és hidd el,
másra sem vágyom, csak hogy Ratharryn újra nagy legyen. - Gyengéden félretolta Lengar
kardját. - Nincs értelme egymással civakodnunk, testvér. Amíg egymás ellen küzdünk,
addig sem harcolunk Cathallo ellen. Ölelj hát meg, testvér, a diadalunk kedvéért. Azután a
lábad elé vetem magam, hogy mindenki lássa, én tévedtem és neked volt igazad.
A lehetőség, hogy legyőzheti Cathallót, önmagában elég lett volna ahhoz, hogy Lengar
megbékéljen Camabannal, ezért szélesre tárta karjait, hogy közéjük fogadja Camabant.
Saban, aki fivérei közelében állt, élénken emlékezett még a napra, amikor Hengall
magához ölelte Kitalt és békét kötött Cathallóval, ám azt is látta, hogy Camabannak esze
ágában sincs békét kötni. Amint jobb karját átvetette Lengar nyakán, valami tompán
megcsillant a kezében, és Saban látta, hogy egy apró kovakést szorongat, amelynek rövid
pengéje eddig a tenyerébe simult és rejtve maradt, és ez a kés most hátulról hatolt be,
hogy átmetssze Lengar nyakát. Hirtelen meleg, sötét véráram tört fel a sebből, amint
Lengar próbált elhúzódni, Camaban azonban bámulatos erővel tartotta vissza.
Fekete-fehér maszkja gúnyos mosolyra húzódott, miközben egyre mélyebbre erőszakolta
és előre-hátra húzkodta a pengét, hogy annak fűrészéle átmetssze a szívós
izomkötegeket és lüktető artériákat. A kiömlő vér lemosta a hamut Camaban ösztövér
testéről. Lengar már fuldoklott, vére patakként ömlött átvágott torkából, és Camaban még
ekkor sem eresztette el. A kés kitartóan fűrészelt tovább, mígnem Camaban végre
meglazította az ölelést, és Lengar térdre zuhant. Camaban teljes erejéből belerúgott
fivére szájába, hogy ezzel hátrafeszítse a fejét, majd utoljára belehasított a pengével,
hogy ezzel még szélesebbre nyissa a vágást.
Lengar elzuhant. Néhány pillanatig még ott vonaglott a földön, életereje lüktetve távozott
átvágott torkából, aztán a véráram egyre erőtlenebb lett, végül el is állt. Saban dermedten
meredt a látványra. Alig merte elhinni, hogy Lengar meghalt, és Aurenna biztonságban
lehet. Lahanna holdja fennen ragyogott, és megcsillant a Lengar leolajozott haja köré
gyűlő fekete vértócsán.
Camaban előrehajolt és felvette Lengar bronzkardját. Lengar harcosai, akik hitetlenkedve
nézték végig vezérük halálát, most dühödten felmordultak és Camaban felé indultak, aki
feléjük szegezett kardjával állította meg őket.
- Varázsló vagyok! - kiáltotta. - Képes vagyok férgeket ültetni a hasatokba, iszappá
változtatni a beleiteket, gyötrelmes halált küldeni gyermekeitekre. - A harcosok
megtorpantak. Bármely halandó ellenségnek nekivezették volna lándzsáikat, de a
varázslat semmivé foszlatta bátorságukat.
Camaban visszafordult Lengar teteméhez, és kaszabolni-aprítani kezdte a karddal, végül
néhány esetlen vágással lecsapta a fejét. Csak ekkor fordult oda Sabanhoz.
- Nem akarta újraépíteni a templomot - magyarázta Camaban nyugodt, kifejezéstelen
hangon. - Hiába kértem, nem hallgatott rám. Pedig látod te is, hogy nekem van igazam. A
Sarmennynből érkezett kövek nem elég magasak. Az én hibám, egyedül az enyém. Én
választottam ki a templomot, de tévedtem. Haragg mindig mondta, hogy az ember holtig
tanul, és én beismertem a hibám, de Lengar nem hallgatott rám. így hát úgy döntöttem,
hogy visszatérek és újrakezdem. - Félredobta a kardot. - Ki legyen a törzsfő, Saban, te
vagy én?
- A törzsfő? - lepődött meg Saban a kérdésen.
- Szerintem nekem kellene lennem - vélte Camaban. - Végtére is, idősebb vagyok nálad,
és messze agyafúrtabb. Nem gondolod?
- Törzsfő akarsz lenni? - kérdezte Saban, aki még most sem ocsúdott fel kábulatából.
- Igen - bólintott Camaban. - Ezt akarom. És akarok még mást is. Hogy ne legyen többé
tél, ne legyen betegség, és ne sírjanak árvák az éjszakában. Ez az, amit akarok. -
Közelebb lépett Sabanhoz. - Vissza akarom hívni az isteneket - folytatta - és azt akarom,
hogy sose legyen vége a nyárnak. - Megölelte Sabant, és Saban Lengar vérének bűzét
érezte fivére bőrén. Érezte azt is, ahogy Camaban karja a nyaka köré fonódik, és
megmerevedett, amint a fekete kés megérintette a nyakát. - Aurenna itt van? kérdezte
Camaban halkan.
- Igen.
- Helyes. - Camaban nekipréselte a pengét Saban nyakának
- Azt akarom, testvér, hogy olyan templom épüljön, amelynek nincs párja. Egy templom,
amelyik összetereli az isteneket. Visszaadja a holtakat Slaolnak. Egy templom, amely
megújítja a világot. Ez az, amit akarok. - Camaban hirtelen nekifeszítette a kés fűrészélét
Saban bőrének, majd éppoly hirtelen elvette a pengét és hátralépett. - Ez a templom
örökké fog állni - jelentette ki - és te, testvér - mutatott felé a késsel - megépíted nekem.
Camaban elfordult, hogy végigmérje a megmaradt templomcölöpöket és Lengar
lángokban álló ünnepi csarnokát. Elfintorodott a megperzselődött hús bűzétől. - Ki volt a
c s a r n o k b a n ?
- Sarmennyni barátaid.
- Kereval? Scathel?
- És még vagy százan mások. Egyedül Lewydd menekült meg.
- Lengar mindig alapos volt, ha öldöklésre került a sor. Camaban láthatóan eltelt
csodálattal, majd a lándzsásokhoz fordult. - Camaban vagyok! - kiáltotta. - Hengall fia és
Lock unokája, akit egy portyán elfogott Kinti szuka ellett! Slaol küldött ide! Azért, hogy
törzsfő legyek! Igen, engem küldött! A nyomorékot! A számkivetett gyermeket! És bárki
emberfia kétségbe vonná ezt, most küzdjön meg velem, hadd marjam ki csalánnal a
szemeit, változtassam a beleit fortyogó húggyá, vessem koponyáját a trágyagödrök
mocskába! Akad bárki is, aki kihívna maga ellen? - Senki sem mozdult, még csak nem is
szólt; valamennyien néma döbbenettel meredtek a csupasz, hamuval borított, őrjöngő
alakra. - Slaol beszél hozzám! - tudatta mindenkivel Camaban. - Szüntelenül beszél
hozzám. És Slaol azt akarja, hogy ez a törzs a kedvére tegyen, és az ő akarata az enyém!
Az enyém!
Egy harcos Camabanon túlra, a falu északi kapuja felé mutatott, és amikor odafordult,
Saban egy csapatnyi férfit látott közeledni a sáncokon át. íjakat hordoztak, és Saban
megértette, hogy ők támadtak rá Ratharrynra, amíg a harcosok Kereval és emberei
halálának borzalmában gyönyörködtek. Egyáltalán nem Cathallóból jöttek, de erdei
számkivetettek voltak, akiket a szóbeszéd szerint egy halott vezetett - maga Camaban.
Elvadult hajú és szakállú férfiak, akik Lengar uralma elől a rengetegben leltek menedéket,
ahol a nyár folyamán Camaban megtalálta és uralma alá hajtotta őket. És most
valamennyien hazatértek, az élen Haraggal, akinek kopasz feje valósággal ragyogott a
holdfényben. Az óriás lándzsát hordozott, és korommal csíkozta be arcát.
- Ezek az emberek is az enyémek! - mutatott Camaban a számkivetettekre. - Barátaim,
akik visszanyerik méltó helyüket a törzsben. '2D Felemelte karját és harcias pillantással
mérte végig Ratharryn megkövült harcosait. - Akad olyan, aki kihívna maga ellen? -
kérdezte újra.
Senki sem akadt, aki ne rettegett volna tőle és varázserejétől. Valamennyien néma
csendben vonultak vissza kunyhóikba, miközben Sarmennyn halotti máglyája beleomlott
h a m v a i b a .
- Kész lettél volna fortyogó húggyá változtatni a beleiket? kérdezte Saban aznap éjjel
f i v é r é t ő l .
- Egy dolgot megtanultam Sannastól - felelte Camaban fáradtan. - A varázslat a
félelmeinkben gyökerezik, a félelmeink pedig csak a fejünkben léteznek. Egyedül az
istenek valóságosak. Most csak az számít, hogy atyám örökébe léptem, te pedig, Saban,
megépíted nekem azt a templomot.
Másnap Drewenna emberei hazaindultak. Törzsfőjük kijelentette, hogy Camaban
megháborodott, ő pedig nem kívánt részt az őrületéből, ezért harcosai magukhoz vették
lándzsáikat és elsorjáztak a hullámzó mezőn.
Ratharryn lándzsásai felpanaszolták, hogy legjobb esélyüket vesztegették el azzal, hogy
hagyták elmenni Drewennát, és Rallin, mint mondták, nemsokára meg fogja támadni
Ratharrynt. Camaban lehet varázsló, zsémbeltek, de a harchoz vajmi keveset ért.
Cathallónak épp elég a varázslója, hogy szembeszegüljön Camaban ártó hatalmával,
ezért Ratharryn népére nem várhat más, csak szégyen és vereség.
- Még szép - vonta meg vállát Camaban, amikor Saban figyelmeztette a törzsön
eluralkodott keserű hangulatra. Camaban csak előző este tért vissza, de reggel máris
összehívatta a törzs papjait és kiválóságait, hogy meghallgassa tanácsaikat.
Valamennyien keresztbe tett lábbal ültek Arryn és Mai templomában, közel az ünnepi
csarnok füstölgő romjaihoz, melyek közül tizenegy elüszkösödött cölöp meredt az ég felé.
A lándzsások babonás népség - mondta Camaban. - Amellett a lábuk között hordják az
eszüket, ezért is kell őket szüntelenül elfoglalnunk. Hány fia van Lengarnak?
- Hét - felelte Neel, a főpap.
- Akkor hagyjuk, hogy a lándzsások leöldössék őket - döntött Camaban.
Lewydd tiltakozott.
- Még csak gyermekek. Nem azért jöttünk, hogy vérfürdőt rendezzünk.
Camaban összevonta a szemöldökét.
- De azért jöttünk, hogy Slaol akaratát teljesítsük, és Slaol akarata nem az, hogy Lengar
fiai életben maradjanak. Ha ráakadsz egy viperafészekre, csak a nagy kígyókat ölöd meg,
a kicsiket életben hagyod? - Megvonta a vállát. - Nekem sincs ínyemre a dolog, barátom,
de Slaol beszélt hozzám álmomban.
Lewydd Haragghoz fordult, az óriás támogatásában reménykedve, ám Haragg
kijelentette, hogy a fiúk halála alighanem elkerülhetetlen, ha az új törzsfő biztonságban
akarja érezni magát.
- Ennek semmi köze az istenekhez - fejezte be mondandóját.
- Mindennek köze van az istenekhez - csattant fel Neel. Neelnél odaadóbb támogatója
aligha lehetett Lengarnak, mégis elég volt egyetlen éjszaka ahhoz, hogy a főpap
Camaban hűséges követőjévé változzék át. - Slaol az éjszaka hozzám is szólt jelentette ki
- és Camaban ezúttal is bölcsen döntött.
- Meg vagyok nyugodva - nyugtázta szárazon Camaban, majd Gundurhoz fordult, akinek
emberei Ratharryn legkiválóbb harcosainak hírében álltak. - Gondoskodj a fiúk haláláról
parancsolta meg, és egy pillanattal később már hallatszott is az anyák sikoltozása, amint
elragadták tőlük gyermekeiket. A fiúkat a sáncon belüli vizesárokhoz vonszolták, leölték
őket és testüket a disznóknak vetették.
- Ez Slaol akarata - támogatta Neel lelkesen Camabant.
- Ahogy az is Slaol akarata, hogy Haragg legyen itt az új főpap.
Neel összerándult, mintha arcul csapták volna, aztán tiltakozásra nyitotta a száját, de
egyetlen hang sem jött ki a torkán. Camabanra meredt, majd Haraggra, aki éppolyan
meglepettnek tűnt, mint ő. Haragg ocsúdott fel elsőként.
- Már évekkel ezelőtt felhagytam a papi hivatással - tiltakozott erőtlenül.
- És én vagyok a főpap! - tette hozzá Neel sopánkodva.
- Senki és semmi vagy - torkollta le Camaban nyugodt hangon. - Még kevesebb is a
semminél. Kövek alatt bujkáló nyálkás féreg vagy, és még ma elvonulsz az erdőbe,
különben élve temetlek el egy trágyagödörbe. - Csontos ujjával a déli töltésút felé
mutatott, jelezve, hogy Neel ettől a perctől számkivetett. Indulj - mordult rá. Neel szólni
sem mert; hangtalanul engedelmeskedett. - Gyenge ember - mondta Camaban, amint
Neel elment - és nekem erős főpapra van szükségem.
- Én már nem vagyok pap - erősködött Haragg. - Még csak nem is tartozom a törzsedhez.
- Slaol törzséhez tartozol - jelentette ki Camaban - és te leszel a főpap.
Haragg mély lélegzetet vett, elnézett a sánc gerince felett, és a távoli hegyekre gondolt, a
tengeri szirtekre, áthatolhatatlan erdőségekre és különös törzsekre, a világ valamennyi
járatlan csapására.
- Nem vagyok pap - próbálkozott erőtlenül.
- Mi az, amit akarsz? - kérdezte tőle Camaban.
- Egy olyan világot, amelyben jól élünk - felelte Haragg, alaposan megrágva minden
egyes szót - és olyan életet, amilyenre az istenek szántak bennünket. Háború és
zsarnokság nélkül.
- Úgy beszélsz, akár egy pap - jegyezte meg Camaban.
- Az ember esendő - védekezett Haragg - és az istenek olyan sokat kívánnak…
- Akkor hát tégy erőssé bennünket! - kiáltott fel Camaban. -
- Hogyan is hívhatnánk vissza az isteneket a földre, ha esendők vagyunk? Maradj itt,
Haragg, segíts felépítenünk a templomot, és segíts, hogy méltók legyünk az istenekhez!
Légy a papom, ahogy Aurenna a papnőm lesz.
- Aurenna? - kiáltotta Saban.
Camaban komor tekintettel fordult Saban felé.
- Azt hiszed, Slaol csak azért kímélte meg Aurenna életét, hogy gyermekeket
potyogtasson? Összetéveszted őt egy közönséges emsével? Egy duzzadt tőgyű
tehénnel? - Megcsóválta a fejét. - Nem elég elfoglalnunk az embereket - folytatta - de
ihletet is adnunk kell nekik, és mi lenne ennél jobb Aurennának? Látomásai vannak, ő
Slaol kedvence!
- Slaol bizonyosan akar tőle valamit - értett egyet Haragg. Mi másért kímélte volna meg az
é l e t é t ?
- Ahogyan megkímélte a tiédet is - fordult felé Camaban - a fiad halálának éjszakáján.
Gondolod, hogy ezzel nem volt meg a maga célja? Légy hát atyja a törzsemnek. Légy a
f ő p a p o m .
Haragg sokáig nem szólt, és viharvert arcáról semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni,
de végül vonakodva bólintott.
- Ha ez Slaol akarata - mormolta.
- Ez - szólt Camaban magabiztosan.
Haragg felsóhajtott.
- Akkor főpap leszek.
- Helyes! - Camaban elmosolyodott, bár a mosoly sem oldotta keskeny arca végtelen
komorságát. A hamu javarészét kimosta a hajából, és hajfonatait körbetekerte a fején,
mielőtt hosszú csonttűkkel összetűzte volna, ám az arcát még most is a lemoshatatlan,
szövevényes, fekete tetoválások borították. - Haragg főpap lesz, Aurenna papnő. Gundur
vezeti lándzsásainkat, és Saban megépíti a templomot. Mi lesz teveled, Lewydd?
Lewydd az ünnepi csarnok füstölgő romjaira sandított.
- Eltemetem a népem - válaszolt komoran - azután hazamegyek.
- Akkor ezt is vidd magaddal. - Egy bőrzsákot adott Lewyddnek, amelyből Sarmennyn
arányló rombuszai kerültek elő. - Három darab hiányzik - tette hozzá Camaban. - Múlt
éjjel megtudtam, hogy azokat Derrewyn lopta el, de visszaszerezzük és elküldjük azokat
is. - Camaban előrehajolt és megveregette Lewydd vállát. - Vidd haza a kincseket -
mondta - és légy Sarmennyn törzsfője. Slaol tartson meg erőben, légy gazdag és bölcs,
és sose feledj bennünket.
Saban hirtelen felnevetett, mire Camaban kérdő pillantást vetett rá. Saban megvonta a
v á l l á t .
- Hosszú éveken át - magyarázta - bármit is tettünk, ez az arany vezetett bennünket. És
most vége.
- Nincs vége - rázta a fejét Camaban. - Ez csak a kezdet. Az arany elvakított bennünket,
ezért Sarmennynben kutattuk a sorsunkat, pedig az sosem volt ott. Cathallo a kulcs.
- Cathallo? - döbbent meg Saban.
- Hogyan építhetnénk Slaolhoz méltó templomot, ha nincsenek köveink? - tette fel a
kérdést Camaban. - És kinek vannak kövei? Cathallónak.
- Cathallótól kaphatunk köveket - vonta meg a vállát Saban.
- Nem kaphatunk - intette le Camaban. - A nyáron találkoztam Derrewynnel. Tudtad, hogy
lánya született? Merrel, így hívják a nyomorultat. Derrewyn együtt hált Rallinnal, mert egy
törzsfőtől akart gyermeket, és azt mondja, születésétől varázslónőnek neveli.
Varázslónőnek! Csak mert csontokat ütöget egymáshoz, csigaházak felett motyog, porrá
őrölt varangyokat és vajat kever péppé, és azt hiszi, befolyásolhatja az isteneket. A
nyáron mégis elmentem hozzá. Titokban mentem, az éjszaka közepén, és meghajoltam
előtte. Megalázkodtam. Adj nekem köveket, könyörögtem hozzá, és én békét teremtek
Cathallo és Ratharryn között, de ő még egy kavicsot sem volt hajlandó átengedni. -
Láthatóan nem szívesen emlékezett a szégyenteljes eseményre. - Sannas egyszer
elmesélte, hogy a farkasistenhez imádkozott, amikor a farkasok földjén járt, de miért? Mi
értelme volt az imádságának? Miért kellene egy farkasistennek hallgatnia rá? A farkasok
természete, hogy megölik az embert, nem hogy megkímélik. Amikor Derrewynhez
könyörögtem, Sannas hibájába estem. Rossz istenhez imádkoztam.
- Add neki Lengar fejét - vetette fel Saban - akkor talán Cathallo valamennyi kövét
odaadja neked.
- Nem ad nekünk semmit - vélte Gundur, akinek keze még most is véres volt Lengar
f i a i t ó l .
Camaban a harcoshoz fordult.
- Ha holnap rátámadok Cathallóra, győzhetek?
Gundur habozott, majd a Kinti hadvezérre, Vakkalra sandított, akit esküje immár
Ratharrynhoz kötótt, aztán mindketten vállat vontak.
- Nem - ismerte be Gundur.
- Akkor, ha háborúság által nem kaphatom meg, amit akarok, meg kell próbálkoznom a
békével - döntötte el a kérdést Camaban. Sabanhoz fordult. - Vidd el fivérünk fejét
Derrewynnek - utasította - és ajánlj neki békét. Mondd el, hogy nem kívánunk tőle mást,
csak köveket.
- A farkasok istenéhez fohászkodunk? - kérdezte Haragg.
- A farkasok istenét fenyegetjük - javította ki Camaban. Mondd meg neki, hogy ha nem
kapjuk meg a köveket, olyan háborút indítunk ellene, amilyent még nem látott.
Saban tehát fogta bátyja levágott fejét, egy zsákba tette, és másnap reggel északnak
indult.
Saban nem vitt magával fegyvert, hiszen békében ment, ám ettől még nem szorongott
kevésbé, amikor Maden mellett átkelt a vízfolyásokon, és felkapaszkodott a dombokra,
Cathallo koponyákkal övezett birtokára. Bár senki sem próbálta megállítani, többször is
támadt olyan érzése, hogy figyelik, és összerezzent a gondolatra, hogy bármelyik
pillanatban nyílvesszőt kaphat a hátába.
Esteledett, amikor átkelt a kis vízfolyáson, hogy felkapaszkodjon a templomhoz és a szent
ösvényhez vezető dombra. Még harminc lépésnyire sem járhatott a folyótól, amikor a
mögötte szétszórt fák közül tucatnyi lándzsás rontott elő, hogy átgázoljon a patakon és
néma kíséretként felzárkózzon mellé. Nemcsak hogy követték az erdőn át, de láthatóan
számítottak is rá, hiszen senki sem kérdőjelezte meg a jogát ahhoz, hogy itt legyen,
csupán keresztülvezették a szent csapást szegélyező kövek között, végig a kettős
kanyaron, be a szentélybe, ahol Sannas régi kunyhója előtt jókora tűz oszlatta szét a
félhomályt, és ahol hárman várakoztak rá. Ott volt Rallin, Cathallo törzsfője, egyik oldalán
Derrewynnel, a másikon pedig annak atyjával, a vak Morthorral. Mögöttük Cathallo
harcosainak egy csoportja gyűlt össze, kék jelekkel tarkítottan, harci lándzsákkal
f e l f e g y v e r e z v e .
Rallin felállt, hogy üdvözölje Saban.
- Híreket hoztál - közölte kifejezéstelen hangon.
Morthor is felegyenesedett. Bőrét mészkőporral festette fehérre, üres szemgödreit vörös
földdel hangsúlyozta ki.
- Te vagy az, Saban?
- Igen.
Morthor elmosolyodott.
- Jól vagy?
- Féregként bujkál fivére árnyékában - mordult fel Derrewyn, aki azzal sem bajlódott, hogy
felálljon. Minden korábbinál soványabbra fogyatkozott, sápadt bőre dobként feszült
pofacsontjain, ettől sötét szeme hatalmasnak tűnt. Haját a tarkóján szoros varkocsba
fogta, és Saban látta, hogy elhagyta a halott gyermeke csontjaiból való nyakláncot. Talán
mert újabb gyermeket szült, a sötét hajú leányt, aki ott feküdt a karjaiban, és nem lehetett
idősebb Laliknál. - Saban azért jött, atyám folytatta Derrewyn - hogy tudassa velünk,
Lengar meghalt, Camaban lett a törzsfő, és Ratharryn háborúval fenyeget bennünket, ha
nem engedjük át neki szent köveinket.
- Igaz ez? - kérdezte Rallin.
- Hát persze, hogy igaz! - szisszent felé Derrewyn. - Itt éreztem Lengar halálát! - A hasára
csapott, mire Merrel hangosan felsírt. Derrewyn tőle meglepő gyengédséggel simított
végig lánya homlokán, és néhány szót súgott a fülébe, hogy megnyugtassa. - Éreztem a
halálát, amikor a mogyoróhéj összetört. Elhoztad nekem a fejét, Saban?
Saban feltartotta a zsákot.
- Itt van.
- Jól fog mutatni Jegar mellett. - Intett Sabannak, hogy nyissa ki a zsákot. Saban
engedelmeskedett és kigurította Lengar véres fejét a fűre, majd a kunyhó felé sandított,
amely előtt Jegar koponyáját karóba húzva tették közszemlére.
Rallin és Morthor leültek; Saban követte példájukat.
- Akkor hát, miért vagy itt, Saban? - kérdezte Rallin.
- Derrewyn igazat szólt - felelt Saban. - Camaban lett a törzsfő Ratharrynban, és ő nem
akar veled viszályt. Békét akar, és köveket kér tőled. Ez az üzenet, amit át kell adnom.
- Lengar csakugyan halott? - kérdezte a vak Morthor.
- Az - erősítette meg Saban.
- Lahanna műve! - emelte Morthor üres szemgödreit az égbolt felé. - Ha tudnék sírni -
tette hozzá - örömkönnyeket ontanék.
Derrewyn nem osztozott atyja elégedettségén.
- És miért kellenek azok a kövek? - kérdezte.
- Templomot szeretnénk építeni - felelte Saban. - Egy hatalmas templomot, mely békét
hoz ránk. Nem akarunk mást, csak békét.
- Vannak hatalmas templomaink - szólt közbe Rallin. - A népetek eljöhet, és itt is
i m á d k o z h a t .
- A ti templomaitok nem hoztak békességet a földre - jegyezte meg Saban.
- És a tiétek? - kérdezte Derrewyn keserűen.
- Ez békét és boldogságot hoz majd.
- Békét és boldogságot! - nevetett gúnyosan Derrewyn. Úgy beszélsz, akár egy gyermek,
Saban! És Camaban már járt itt. Féregként vonaglott előttem, úgy könyörgött a kövekért,
és most is csak azt mondom, amit akkor mondtam. Megkaphatod a köveket, Ratharryni
Saban, ha visszajuttatod Sannas lelkét az őseihez.
- Sannas lelkét? - értetlenkedett Saban.
- Ki rabolta meg Sannas utolsó lélegzetét? - kiáltott Derrewyn. - Camaban! Addig nem
lelhet nyugalmat, amíg Camaban magában őrzi az utolsó lélegzetét. Hozd el nekem
Camaban fejét, Saban, és megkapod a köveidet.
Saban Rallinhoz fordult, kedvezőbb válaszban reménykedve.
- Nincs viszályunk Cathallóval - próbálkozott.
- Nincs viszályuk! - rikácsolta Derrewyn, újból felriasztva a gyermeket. - Ratharryn hozta el
a földünkre a Kintieket, és ami rosszabb, te elhoztál egy Kinti templomot. Meddig kell
várnunk, amíg a szüzeknek itt is tűzbe kell menniük? És miért? Slaolért! Slaolért, aki
elhagyott bennünket, Slaolért, aki a Kinti férgekkel mérgezi földünket, Slaolért, akitől a
telet kapjuk, Slaolért, aki rég elpusztított volna bennünket, ha nincs Lahanna és Garlanna!
Nincs viszályotok? Nekem van viszályom! - Hirtelen mozdulattal egy rabszolga karjába
taszította síró gyermekét, majd feltépte köpenyét, hogy megmutassa Sabannak az egy
nagyobb és két kisebb arany rombuszt, amit parányi mellei felett viselt. - Éget! -
kopogtatta meg a nagyobbik aranylemezt. - Éjjel és nappal szüntelenül éget, de legalább
emlékeztet Slaol gonoszságára. - Feljajdult, majd ingadozni kezdett, előre-hátra. -
Lahanna nekünk ígérte a győzelmet. Megígérte, hogy elpusztítunk benneteket. Ketrecbe
zárjuk ezt a ti Slaolotokat, és elégetjük tetemeitek, hogy mocsokkal tömjük el orrlyukait. -
Felállt, azzal sem bajlódva, hogy újra magára öltse a köpenyt, és a combcsonttal, amit
egykor Sannas is hordozott, Saban felé mutatott. - Nem kaptok köveket - jelentette ki - és
nem kaptok békességet.
Saban tett egy utolsó kísérletet.
- Azt szeretném, hogy a gyermekeim egy virágzó földön nőjenek fel.
- Én ugyanezt akarom - válaszolt most Rallin, és a rabszolga karján nyugvó Merrelre
sandított - de addig nem köthetünk békét, amíg Camaban birtokolja Sannas lelkét.
- Az ősök boldogtalanok, Saban - magyarázta Morthor. - Azt akarják, hogy Sannas is
csatlakozzék hozzájuk. Hozd el nekünk Camabant, Saban, és mi megadjuk neked a
k ö v e k e t .
- Vagy mondd csak meg Camabannak, hogy harcoljon ellenünk - acsarkodott Derrewyn. -
Azt hiszed, harcolni fog? Csak küldd a lándzsáink ellen! És mondd meg neki, Saban, ha
ellenünk indul, cafatokként fogjuk letépkedni a húst a csontjairól, három napon és három
éjjelen át gyötörjük szüntelenül, amíg csak ki nem adja lelkét és Sannas lelkét. -
Beleköpött a tűzbe, és felkapta a földről köpenyét, hogy leplezze meztelenségét. -
Köszönöm Lengar fejét - bólintott kimérten - de ezúttal nincs mit adnom cserébe. -
Visszavette leányát, majd elsietett kunyhója felé és eltűnt odabent.
Saban Rallinhoz fordult.
- Hát itt az asszonyok szava törvény?
- Lahannáé az - felelte Rallin kurtán. Felállt, és felsegítette Morthort. - Indulnod kell -
vetette oda Sabannak.
- Háború lesz, ha elmegyek.
- Háború lesz, akár elmégy, akár maradsz - sóhajtott fel Rallin. - Nem ismerünk egyebet,
csak a háborút, mióta atyád meghalt. Azt hiszed, ilyen könnyedén békét köthetünk? Rallin
megcsóválta a fejét. - Menj - küldte el Sabant. - Menj el.
Saban elment.
És a háború tovább folytatódott.
Camaban nem tűnt sem meglepettnek, sem csalódottnak, amikor megtudta, hogy Saban
kudarcot vallott.
- Háborút akarnak - mondta. Saban az Ég Templomában akadt Camabanra, aki a
sarmennyni kövek kettős gyűrűjét méregette. - Cathallo azt hiszi, hogy Lengar halálával
könnyű prédája leszünk- folytatta. - Azt hiszi, nem vezetem csatába az embereimet.
- Még ki is mondták ezt - vallotta be Saban.
- Helyes! - kiáltott Camaban jókedvűen. - Szeretem az olyan ellenséget, amelyik
alábecsül. Könnyebb megalázni. - Felemelte hangját, hogy Ratharryn két hadvezére, a
kíséretében lévő Gundur és Vakkal is meghallhassa. - A legtöbben azt hiszik, a háború az
erőszak diadala, pedig nem az. A háború az ész diadala. Agyafúrtság. És én azt hiszem,
holnap útnak is indulunk, keresztül az ingoványon, át a hegyeken, be egyenesen
C a t h a l l ó b a .
Gundur gúnyosan elmosolyodott
- Korábban is próbálkoztunk ezzel - jegyezte meg - de kudarcot vallottunk.
- Kudarcot vallottatok mindennel, amivel csak próbálkoztatok - torkollta le Camaban.
- Azt hallottuk, Cathallo teli van lándzsásokkal - sietett társa segítségére Vakkal. - Arra
számítottak, hogy Ratharryn és Drewenna egyesített erőivel kell megvívniuk, ezért
összeszedték valamennyi szövetségesüket.
- De tudni fogják azt is, hogy Drewenna elpártolt mellőlünk - mondta Camaban - és aligha
hiszik, hogy lesz merszünk rájuk támadni. Kell ennél kedvezőbb alkalom?
- Talán éppen ők fognak megtámadni bennünket - vetette fel Gundur komoran.
- Mindig a nehézségeken jár az eszetek! - csattant fel Camaban. - Hogyan nyerhetnétek
meg egy háborút, ha amiatt aggódtok, hogy el is veszíthetitek? Hát asszonyok vagytok? -
A harcosok felé sántikált. - Holnap reggel elindulunk, a rákövetkező hajnalon támadunk,
és győzni fogunk. Slaol megígérte. Értitek? Slaol megígérte!
Gundur meghajtotta a fejét, noha láthatóan nem szolgált örömére Camaban döntése.
- Holnap indulunk - egyezett bele vonakodva, majd megrángatta Vakkal könyökét, és a
falu felé indult, hogy riassza a lándzsásokat.
Camaban elnézte a két távozó harcost, majd felnevetett.
- Most már jobb lesz győzni, különben ezek a fejemet veszik.
- Nem lesz könnyű győzni - fogalmazott óvatosan Saban. Úgy tűnik, Cathallo tud
mindenről, amiről mi. Kémei vannak Ratharrynban, és idejében tudni fog a támadásról.
- Maradt egyéb választásom? - kérdezte Camaban. - Most már harcolnom kell, és
nemcsak a kövekért, de azért is, hogy Gundur és Vakkal ne csapjanak agyon, mint egy
kóbor kutyát. Ha törzsfő akarok lenni, nagyobb vezérnek kell mutatkoznom, mint amilyen
Lengar volt. Könnyű eszesebbnek lenni Lengarnál, csakhogy az emberek nem értékelik
az eszességet. Az erőt értékelik. Ha legyőzöm Cathallót, megteszek valamit, ami
Lengarnak sosem sikerült. A legnagyobb gond persze az, hogy mihez kezdjek majd
ezekkel a lándzsásokkal, ha kitör a béke. A harcosok nem szeretik a békét.
- Gondolod, hogy béke lesz? - kételkedett Saban.
- Azt gondolom, testvér, hogy Slaol nekünk adja a győzelmet. - felelte Camaban. - Azt
gondolom, hogy meg fogod építeni azt a templomot, és ehhez először is kihúzkodod
ezeket a köveket. A sziklapillérek felé mutatott, melyeket csak azért hoztak át a tengeren,
hogy beássák Ratharryn földjébe. - Sarmennynben olyan csodálatosnak tűntek - sóhajtott
fel Camaban. - Emlékszel még? Még te is érezhetted Slaol jelenlétét. Mindenütt ott volt.
Benne, a kövekben. De itt nincs bennük. Halottak, ezek a kövek, halottak mind! -
Meglökte az egyiket, próbálta kibillenteni, de a sziklát alaposan beásták a talajba. - Ki kell
szednünk őket, valamennyit! Hány ember kell ahhoz, hogy kirángassa ezeket a köveket?
- Harminc? - találgatott Saban. - Negyven?
- Annál több kell majd - jelentette ki Camaban magabiztosan. - Számtalan emberre és
ökörre lesz szükséged ahhoz, hogy elhozd az alkalmas köveket Cathallóból. - Elhallgatott,
és végighordozta tekintetét a befejezetlen sziklakörön. - Bárcsak ne kellene harcolnunk -
sóhajtott fel végül, majd testvéréhez fordult. - Láttad már, amikor két egész törzs harcolt
e g y m á s s a l ?
- Nem.
- Akkor feltétlenül látnod kell. Mielőtt megkezdődne, minden férfi hős, de amint a nyilak
röpködni kezdenek, felük átlőtt lábbal és kiontott zsigerekkel fetreng a porban. -
Elmosolyodott. - Azt hiszem, belőled igazi hős lesz, Saban.
- Azt hittem, építő leszek.
- Előbb harcos, azután építő - mosolyodott el Camaban. Nélküled nem indulnék a
csatába, testvér.
Saban rég nem látott már csatára készülő harcosokat, de másnap reggel végignézhette,
ahogy csupaszra vetkőznek, hogy vízből és festőfűből készült kencével dörzsöljék be
testüket, majd ürülékből és különféle füvekből készített méregbe mártják lándzsáik
pengéjét és nyílhegyeiket. Amikor a nap elérte égi pályája felét, a lándzsások
körbetáncolták Arryn és Mai templomát, majd egy cathallói foglyot, akit a törzsek
legutóbbi összecsapása óta szigorúan őriztek, kivonszoltak a templomba és mindenki
szeme láttára leöltek. Camabant is érdekelte a rítus, melyet Gundur szerint elsőként
Cathallóban gyakoroltak, de Lengar bosszúból bevezette Ratharrynban is. Haragg
tiltakozott a vérontás ellen, Gundur azonban biztosította róla, hogy annak semmi köze az
istenekhez, így a főpap maga is végignézte, ahogy a csupaszra vetkőzött és kékre festett
Gundur bronzkést vesz magához és ágyékától a mellcsontjáig felhasítja a férfit. Ratharryn
lándzsásai ezután egyenként megmártották jobb kezüket az áldozatban, kinek hosszan
elnyúló sikolyai tudatták az istenekkel, hogy a törzs háborúba indul.
Saban nem mártotta vérbe a kezét, és a templomot sem táncolta körbe, amikor a
dobosok püfölni kezdték a hangszereikre felfeszített kecskebőrt. Lekuporodott Aurenna
mellé, aki rezzenéstelen arccal nézte végig a fogoly halálát.
- Győzni fogunk - jelentette ki Aurenna. - Álmomban nagy diadalt láttam.
- Sokat álmodsz mostanában - jegyezte meg Saban keserűen.
- Mert itt vagyok - felelte Aurenna - ahol Slaol munkáját végezhetem.
- Bárcsak hazamentünk volna Lewyddel - sóhajtott fel Saban, aki maga is segített
kivonszolni Kereval és emberei megégett és összezsugorodott tetemeit a leégett
csarnokból. A holttesteket Slaol régi temploma felett, a dombtetőn hamvasztották el,
mielőtt Lewydd magával vitte az aranyat Sarmennynbe.
- Most már ez az otthonom - rázta a fejét Aurenna. Végignézte, ahogy a harcosok, egyik a
másik után, lehajolnak a kizsigerelt tetemhez. - Mindennek megvan a maga célja - tette
hozzá mosolyogva. - Amikor eljöttünk Sarmennynből, még nem tudtuk, mit tervez Slaol.
Azt hittük, csak a köveket kell elhoznunk! És ehelyett most azon munkálkodunk, hogy ő
visszanyerhesse régi fényét.
- Akkor hát elvesztegettük az elmúlt éveket? - kérdezte Saban keserűen. Élete legszebb
évei teltek azzal, hogy Sarmennyn köveit szállította, és most látnia kellett, hogy minden
fáradtsága hiábavaló volt.
Aurenna megrázta a fejét.
- Az évek nem vesztek el - felelt mosolyogva. - Slaolnak adtuk őket, annak
bizonyságaként, milyen nagy dolgokra vagyunk képesek ő érte, de most még többet kell
tennünk. Scathel temploma gyilkosságok színhelye lett, akárcsak a Tenger Temploma, és
új templomunkat az életnek kell szentelnünk.
Saban megborzongott.
Derrewyn egyszer megjósolta, hogy a templomunkban vér fog folyni. Azt mondta, a nap
arája ott fog meghalni. Azt mondta, ott fogsz meghalni.
Aurenna halkan felnevetett.
- Saban! Saban! Derrewyn az ellenségünk. Aligha fog jót szólni arról, amit teszünk. És
nem lesz több vérontás. Haragg gyűlöli a vérontást! Tiltakozik ellene! - Megérintette
Saban karját. - Bízz bennünk - kérte. - Slaol lakozik bennünk! Úgy érzem őt magamban,
mintha a gyermekem lenne.
Haraggnak is el kellett kísérnie a hadat. Elvárták tőle, hogy főpap létére így tegyen, de
Sabant is meglepte, hogy Haragg mennyire lelkesen teljesíti kötelességét.
- Sosem szerettem az öldöklést - vallotta be - de ez a háború most más. Ha nem kínáltuk
volna fel a béke lehetőségét, bántana a dolog, de ők megkapták az esélyt, csak éppen
nem éltek vele. Itt az ideje, hogy elvégezzük Slaol munkáját. - Haragg hordozta a törzs
koponyafáját, amit Arryn és Mai templomába is elvitt, ahol a harcosok gyülekeztek.
Camaban Lengar egyik régi tunikáját öltötte magára, a mellkasára varrt bronzlapkákkal;
az oldalára bronzkardot kötött. Ő is megmártotta kezét a tetem vérében, majd tetovált
arcára dörgölte a vért, és szabadon hagyott hosszú, fekete hajával valóságos rémalaknak
t e t s z e t t .
Intett Haraggnak, hogy eressze le a koponyafát, majd véres kezét a megsárgult csontra
h e l y e z t e .
- Esküszöm őseink lelkére, hogy elpusztítjuk Cathallót! - fogadta meg.
Több mint kétszáz harcos figyelte az ünnepélyes esküt. A legtöbben megjárták Lengar
háborúit, és csak kevesen akadtak olyan ifjoncok, akik túlélték a beavatásukat, de nem
viseltek tetovált jeleket, lévén még egyetlen ellenségükkel sem végeztek. A
legharciasabbnak a számkivetettek tűntek, akiket Camaban visszavezetett az erdőből.
- Most indulunk, hogy holnap virradatra elérjük Cathallót kiáltotta Camaban. - Azonnal
támadni fogunk. Slaol szól belőlem. Ő mindig is beszélt hozzám, már gyermekkoromban
is, csak most sokkal tisztábban hallom, és azt mondja, óriási diadalt fogunk aratni!
Legyőzzük Cathallót! Megöljük sok ellenségünket és számolatlanul ejtjük a foglyokat.
Egyszer és mindenkorra véget vetünk Cathallo fenyegetésének, hogy gyermekeink már
egy békés világban nőjenek fel!
A harcosok megéljenezték, a törzs asszonyai helyeslőén bólogattak, azután a dobosok
püfölni kezdték a bőröket, és a sereg követni kezdte Camabant észak felé. Egész délután
meneteltek, és szinte teljesen besötétedett, mire elérték a Maden körüli lápvidéket, ám
útjukon elkísérte őket az ezüstös holdkorong is, mely bevilágította a csapást, megcsillant
a víztükrökön és kísérteties fénybe vonta a Cathallo mezsgyéjén sorakozó karóba tűzött
koponyákat, amelyeknek Ratharryn lándzsásait kellett volna visszatartaniuk. Camaban
leemelte az egyik koponyát és a földre dobta, azután a sereg követte őt a sötét
erdőségbe. Elővédként Camaban a számkivetetteket küldte, akik otthonosan mozogtak a
komor fák között, ám azok ellenségnek nyomát sem látták.
Csak lassan haladtak előre a rengetegben, mert a falevelek megszűrték Lahanna fényét,
és a lándzsások minden neszre odakapták a fejüket. Megtorpantak, amikor elérték a
magaslatot, és itt várták ki a fagyos éjszaka végét. Gundur és Vakkal nyugtalannak tűnt,
hiszen Cathallo még sosem engedte, hogy Ratharryn lándzsásai harc nélkül átkeljenek az
ingoványon. Mélyen bent jártak az ellenség földjén, és orvtámadástól tartottak, ám a
sötétből egyetlen nyílvessző sem röppent feléjük. Korábban, idézte fel Gundur, Ratharryn
harcosainak úgy kellett keresztül küzdeniük magukat ezeken a dombokon, ahol az íjászok
egyetlen perc nyugtot sem hagytak nekik, de rajtuk kívül most egy teremtett lélek sem
mozdult az erdőben, így könnyen azt hihették, Cathallo ügyet sem vet a közelségükre. A
hajnal közeledtével köd szüremlett át a fák között. Rókakölykök szóródtak szét egy
tisztáson, amint a menet továbbindult, és ezt a harcosok kedvező előjelnek tekintették,
hiszen a rókák aligha hagyták volna el odvaikat, ha Cathallo harcosai ott ólálkodnak a fák
között, ám ekkor, hogy a leikük mélyén először mertek reménykedni a könnyű
győzelemben, egy borzalmas üvöltés hallatán valamennyien összerezzentek, és még
Camaban tetovált arcán is félelem suhant át. A bokrok közül lábdobogás hallatszott, de
nem olyan sebesen, mint a szarvasoké, és nem is olyan szabályosan, mint az emberé -
csakis valami roppant és félelmes lény vágtázhatott a köd mélyén, hogy megdermessze a
harcosok szívét.
A rettenetes hang egyre közelebb ért. Saban nyílvesszőt ültetett íjára, bár kétellte, hogy a
kovakő bármilyen kárt is tehetne Cathallo varázslatában, azután a szörnyeteg felbukkant,
és busa fején hatalmas, szétágazó, előre csavarodó szarvak meredeztek. Nem volt se
varázslat, se mesebeli szörnyeteg, csupán egy bölény, kétszerte akkora, mint a
legnagyobb ökör, amit Saban eddig látott; duzzadó izmokból, fekete irhából, éles
szarvakból és fénylő gombszemekből alkotott teremtmény. Megtorpant, amikor meglátta
az embereket, meglengette trágyától kérges farkát, majd jókora patájával kaparni kezdte
a földet, mielőtt még egyszer felüvöltött, hogy kihívja őket maga ellen. Felemelte fejét,
barlangszerű szájából nyál csörgött alá, szeme vörösen izzott a hajnali fényben. Egy
pillanatra úgy tűnt, az állat nekiront egy egész seregnek, azután félrefordult és eliramodott
észak felé.
- Kedvező előjel! - kiáltotta Camaban. - Kövessük!
Saban még sosem látta Camabant ennyire izgatottnak. Fivére szokott közönyét most
szinte gyermeki hév váltotta fel, mely félelméből táplálkozott, ezért hangossá és
féktelenné tette. Lengar hasonló körülmények között alighanem elnémult volna, de az
emberek így is készségesen követték Camabant. Bár harcosnak öltözött, emberei inkább
tartották varázslónak, aki lándzsák helyett mágiával győzi le Cathallót, és az ellenség
tüntető távolléte arról is meggyőzte őket, hogy a mágiája működik.
A nap alig valamivel azután kelt fel, hogy elérték az erdő peremét. A köd fehéren és
nyirkosán burkolta be őket, elfojtva a világ minden zaját. Azok, akik egész éjszaka
megőrizték hidegvérüket, most hirtelen szorongani kezdtek. Ilyen mélyen még sohasem
jártak Cathallo földjén, s bár ennek a tudatnak éppenséggel bátorítania kellett volna őket,
valamennyien megrémültek a ködtől. Amint kiértek a fák közül, mintha a semmi közepére
tévedtek volna. A nap olykor sápadt korongként elősejlett a fehér ködpára mögül, de
nemsokára újra elveszett, amint az örvénylő köd megsűrűsödött. A harcosok közül
néhányan kilőttek egy-két nyílvesszőt a távoli árnyak felé, de választ sosem kaptak, és
sebesült ellenségük sem kiáltott fájdalmasan.
- Vissza kellene fordulnunk - vélte Gundur.
- Vissza? - kérdezte Camaban. A vér az arcán repedezett kéreggé szikkadt.
Gundur körbemutatott a ködben, jelezve, hogy értelmetlen tovább menniük, ám ekkor a
rendezetlen sereg bal oldalán haladó egyik lándzsás elért egy ősi, hosszan húzódó
sírbuckához. Camaban arrafelé vette az irányt, majd a sírbucka előtt összegyűjtötte
l á n d z s á s a i t .
- Tudom hol vagyunk - jelentette ki Camaban. - Cathallo abban az irányban fekszik -
mutatott bele a ködbe - és már nincs messze.
- Túlságosan is messze van ebben a ködben - vetette közbe Gundur, és harcosai
helyeslően mordultak fel.
- Akkor hagyjuk, hogy megritkuljon - bólintott Camaban és amíg várunk, addig is okozzunk
kárt az ellenségnek.
Megparancsolta, hogy tucatnyi embere taszítsa félre a félhold alakú sírhalom bejáratát
lezáró köveket. Amint a kőlapokat eltávolították, újabb kövekkel szegélyezett sötét alagút
tárult fel előttük, és Camaban bemászott az alagútba, ahol varázsigét mormolt, hogy a
holtak lelkei ne tehessenek kárt benne, majd elkezdte kiszórni a csontokat és koponyákat
- Cathallo őseit, akik ivadékaik felett őrködtek a harcban. Camaban megparancsolta, hogy
a csontokat rakják halomra a sírhalom előtt, azután a harcosok egyenként felmásztak a
gerincre és levizelték ellenségeiket. Ily módon sikerült visszanyerniük elveszett harci
szellemüket; s nemsokára már valamennyien nevettek félelmeiken, és éjszakai
hőstetteikkel kérkedtek.
Saban utolsóként mászott fel a sírhalomra. A hólyagja üres volt, és előre rettegett társai
gúnyától, ám amikor kínjában körülnézett, észak felé egy másik alakot látott kiemelkedni a
kódből. Az alak messzire állt tőle, és Sabant egy pillanatra elfogta a rémület, amikor arra
gondolt, hogy ártó szellemet lát, aki a köd felszínén sétál, de aztán már látta, hogy egy
közönséges halandó kapaszkodott fel a mészkőből emelt roppant sírhalomra, és most dél
felé tekinget. Az alak Sabanra meredt, aki visszanézett rá. Csakugyan Derrewyn az?
Saban annak gondolta, és hirtelen elfogta a szomorúság, amiért ellenségeknek kell
lenniük. A jobbján, jócskán távolabbra, kövekkel teliszórt dombok magasodtak elő a
ködből, de errefelé nem látszott egyéb, csak Derrewyn és Saban, amint némán mered
egymásra a némaságba és ködbe burkolózott völgy felett.
- Mi az? - kiáltott fel neki Camaban.
- Gyere fel - szólt vissza neki Saban, Camaban pedig megkerülte a bucka lábát és
felkapaszkodott a meredek oldalon.
A távoli, köpenyébe burkolózó alak magasba emelte karjait.
- Átkozódik - köpött feléje Camaban.
- Derrewyn az? - kérdezte Saban.
- Ki más? - kérdezett vissza Camaban. Derrewyn Lahanna szent dombján állt, és az
istennő átkát kérte Cathallo ellenségeire.
Saban megérintette az ágyékát.
- Akkor hát tudják, hogy jövünk?
- Ők támasztották a ködöt - bólintott Camaban - hogy eltévedjünk benne. De nem
tévedtünk el. Innét már tudom az utat.
- Öklét emelte a távoli alak felé, majd lerángatta Sabant a sírhalomról. - Követjük a
csapást északnak - mondta - és az áthalad az erdőn, majd keresztezi a vízfolyást, mielőtt
beletorkollna a szent ösvénybe. A szent ösvény majd elvezet bennünket Cathallo
szentélyébe.
Az eláztatott csontok segítettek helyreállítani a harci szellemet, így a harcosok immár
készségesen követték Camabant észak felé. Gyorsan haladtak, és a füves csapást
követték, melyet lábak ezrei tapostak a földbe. Az ösvény lágyan ereszkedett lefelé a
vaskos tölgyek között, és ahogy a lándzsások a fák között jártak, a szél összeborzolta a
leveleket. Ugyanez a szél örvényeket is támasztott és szertefoszlatta a ködöt, hogy
Ratharryn harcosai is láthassák a kis völgyben kígyózó csapást, és ott, a szürke
görgetegkövek mellett sorakozott fel Cathallo hadserege Rallin, Cathallo törzsfője már
várt rájuk. Készen állt a harcra. Cathallo valamennyi harcosa eljött, s nemcsak Cathallo
lakói, de szövetségeseik is, akik teljes szívből gyűlölték Ratharrynt Lengar portyái miatt.
Az ellenséges sor betöltötte a széles utat, és diadalmas üvöltés tört fel a harcosokból,
amint meglátták Camaban embereit előtűnni a tölgyesből, aztán a köd újra összezárult és
elrejtette egymás elől a két sereget.
- Többen vannak, mint mi - aggodalmaskodott Gundur.
- Tartanak a harctól, akárcsak mi - nyugtatta Camaban - és Slaol a mi oldalunkon áll.
- Azért engedtek ilyen közel magukhoz, hogy eltiporjanak bennünket - magyarázta
Gundur - azután pedig kövessék a túlélőket a dombok között, és egyesével levadásszák
ő k e t .
- Nem akarnak mást - intette le Camaban - mint véget vetni ennek a háborúnak.
- Ha ezt akarják - emelte fel a hangját Gundur - akkor győzni is fognak! Vissza kell
vonulnunk! - Egyre inkább magával ragadta a hév, és Vakkal lelkesen bólogatott
beleegyezése jeleként.
- Slaol nem azt várja tőlünk, hogy megfutamodjunk. Camaban szeme felfénylett az
izgalomtól. - Minden ellenségünk összegyűlt - erősködött - és Slaol azt akarja, hogy
elpusztítsuk őket.
- De hát túlontúl sokan vannak! - bizonygatta kétségbeesetten Gundur.
- Halott ellenségből sosem lehet elég - zárta le a vitát Camaban. Slaol szelleme magával
ragadta, és biztos volt a győzelemben, ezért egyetlen legyintéssel félrehessegette Gundur
kéretlen tanácsait, és elővonta kardját. - Harcolni fogunk! - kiáltotta, és egész testében
megrázkódott, mintha az isten töltötte volna el hatalmával. - Slaolért harcolunk - rikoltotta
- és győzni fogunk!
16. FEJEZET
A köd lassan foszlányokra szakadt, széttépték a görcsös széllökések, és a pára
vonakodva megadta magát Slaol növekvő hatalmának. Két hattyú reppent fel a patakról,
és szárnyverdesésükön kívül nem hallatszott más hang a völgyben, amit a két sereg
fogott karéjba. A bölény rég eltűnt, beleveszett a rengetegbe, Saban mégis
kétségbeesetten kapaszkodott a meggyőződésbe, hogy a fenevad felbukkanása kedvező
előjel. A szembenálló seregek valamennyi lándzsása a hattyúkra meredt, és abban
reménykedett, hogy a két madár feléjük fordul majd, ám azok kitartóan a két arcvonal
között repültek, míg csak keleten bele nem vesztek a ködfelhőbe.
- A kelő nap felé repülnek! - kiáltotta Camaban. - Azt jelenti, Slaol a mi oldalunkon áll.
Akárha magában beszélt volna, ratharryni oldalról senki sem felelt a szavaira.
Valamennyien a sekély völgy túlsó felére meredtek, ahol Cathallo lándzsákkal,
szekercékkel, íjakkal, buzogányokkal, dorongokkal, bárdokkal és kardokkal felfegyverzett
erői félelmetes arcvonalat alkottak, mely a dombon álló kis templom mellett kezdődött,
követte a párba állított kövek útját nyugat felé, majd a szent sírhalom felé kanyarodott. Az
arcvonal mögötti alacsony dombokon asszonyok és gyerekek gyülekeztek, hogy
végignézzék, ahogy a férfinép szétzúzza Ratharrynt.
- Négyszáz férfi? - találgatott Mereth, majd kérdő pillantást vetett Sabanra.
- Nem mind férfi - rázta a fejét Saban. - Sokuk legfeljebb ifjonc.
- Íjjal egy ifjonc is tud gyilkolni - mormolta Mereth. Atyja egyik becses bronzszekercéjével
fegyverezte fel magát, és félelmetes megjelenéssel bírt, miután megörökölte Galeth öles
termetét és széles mellkasát, ám aznap reggel Mereth épp olyan nyugtalannak tűnt, mint
Saban, vagy mint mindenki más. Mindkét sereg harcosai féltek az összecsapástól, kivéve
az olyan harcban edzett katonákat, akik az ilyen pillanatoknak éltek; azokat, akikről az
énekek születtek, és akiknek tetteit rendre felelevenítették a hosszú téli estéken. Ők
voltak a mészárlások hősei, az olyan harcosok, mint Vakkal, a Kinti, aki most kilépett
Camaban serege elé, hogy sértéseket kiáltozzon az ellenség felé. Ganajtúróknak nevezte
a cathallóiakat, anyjukat golyvás kecskéknek, gyermekeiket mihaszna fattyaknak, akik
összevizelik éjjelenként prémjeiket, majd kihívta az ellenség bármely két harcosát, hogy
csak jöjjenek és küzdjenek meg vele egymagával, a patak partján. Cathallói oldalról
hasonló sértések hangzottak fel. Az ellenség vezérei tollakkal és rókafarokkal ékesítették
fegyvereiket, bőrüket sűrűn elborították a tetoválások, és csak úgy roskadoztak a
bronzteher alatt. Valaha Saban is arról álmodott, hogy ilyen harcos lesz, ám azóta építő
lett belőle, nem pusztító, és ha nem is félelemmel, de mindenképp elővigyázatosan
tekintett az ellenségre.
- Szétszóródni - adta ki a parancsot Gundur Ratharryn harcosainak. Gundurnak nem fűlött
a foga a harchoz, rettegett Cathallo és szövetségesei túlerejétől, ám Camaban félre
vonta, és bármit is mondott neki, Gundur önbizalma azóta csodálatos módon visszatért,
és most igyekezett alakzatba rendezni embereit. - Szétszóródni! - kiáltozta. -
Egyvonalban! Nem egy halomban, mint az éretlen kölykök! Egyvonalban!
A sereg vonakodva szétszóródott a tölgyes pereme mentén, hogy egyetlen, ha nem is
folytonos vonalban álljon fel. A harcosok rokonaik vagy barátaik közelében igyekeztek
maradni, és az egyes csoportok között jókora rések tátongtak. A papok mindkét oldalon
kiléptek a vonal elé, hogy csontjaikat rázzák és átkokat rikoltozzanak az ellenség felé.
Haragg ide is magával hozta a koponyafát, hogy az ősök láthassák, mit visznek végbe a
ritkuló ködben, és Morthor, Cathallo vak főpapja is egy hasonló koponyafát hordozott,
amit olyan fenyegetően rázott meg, hogy a koponya lebillent a tetejéről, Ratharryn
harcosainak üdvrivalgása közepette. Derrewyn fél tucatnyi lándzsása kíséretében most is
a szent sírhalmon állt, ahonnét átkokat szórt Camabanra.
- Holtan akarom látni a szukáját! - ripakodott rá Camaban a seregre. - Aranyat adok
annak, aki elhozza levágott fejét!
- Arannyal töltöm meg a koponyáját, és annak adom, aki megölte!
- Azt hiszi, győzhetünk? - kérdezte Mereth keserűen.
- Slaol velünk van - mormolta Saban, és a nap csakugyan áttört a köd maradékán, hogy
zöldre fesse a völgyet és sziporkázva tükröződjön vissza a seregeket elválasztó patak
v i z é r ő l .
- Jobban is teszi, ha velünk lesz - zsémbelt Mereth. Az ellenség számban legalább
kétszeresen felülmúlta Ratharryn erőit.
- Holtan akarom a törzsfőt! - kiáltott embereinek Camaban. Őt és a gyermekeit!
Keressétek és öljétek meg őket! Ha asszonyai viselősek, akkor azokat is! És a varázslónő
fattyát, öljétek meg azt is! Öljétek meg, öljétek meg a fattyát, öljetek meg mindenkit!
Rallin saját arcvonala előtt járt, és kétségkívül hasonlókra bíztatta harcosait. A papok
mindkét oldalon előrehúzódtak a patak partjáig, egymástól szinte köpésnyi távolságba,
onnét sziszegtek sértéseket és vagdostak átkokat egymás fejéhez; felugrottak a levegőbe
és megrázkódtak, mintha isteneik szorításába kerültek volna; rikácsolva hívták a
láthatatlan szellemeket ellenségeik elpusztítására. Egyedül Haragg nem ment le a partra,
ő inkább megállt a sereg előtt és a koponyafát mozdulatlanul a nap felé tartotta.
A bátrabbak felsorakoztak a papok mögé, hogy onnét kiáltsanak válogatott szidalmakat
az ellenség felé, de egyik arcvonal sem indult előre. A lándzsások különálló csoportjai
táncot jártak, hogy felkorbácsolják saját harci kedvüket, míg mások dicshimnuszokat
énekeltek vagy isteneik nevét kántálták. A köd mostanra maradék nélkül feloszlott,
kezdett egyre melegebb lenni. Mereth visszalépett a közvetlenül az alakzat mögött
húzódó erdősávba, és szedret gyűjtögetett, amíg Camaban, aki visszatért a sereg bal
szárnyáról, vissza nem rángatta a sorba.
- Mindenki, akinek íja van, húzódjon hátra a fák közé, majd kerüljön a sor közepébe.
Hallottátok? - Továbbhaladt, mindenütt elismételte a parancsot, és az íjászok sorban
visszavonultak az erdősávba, majd az ellenség tekintetétől távol Ratharryn laza
alakzatának közepére sorjáztak. Egyedül Saban nem engedelmeskedett, aki nem
szívesen hagyta volna el Mereth-t.
Cathallo vonala felől egy harci dob tompa dübörgése hallatszott, és a kitartó, egyhangú
ütem öntött annyi bátorságot Rallin embereibe, hogy a harcosok kisebb csoportjai
előretörtek és közelebbről ingerelték Camaban erőit. A legmerészebbek átgázoltak a
folyón, majd lecsupaszították kék tetoválásokkal borított testüket, mintha csak arra kérnék
Ratharryn íjászait, hogy próbáljanak rajtuk szerencsét. Vakkal és a Kinti harcosok egy
csoportja előrerohant, hogy kihívja őket maga ellen, ám az ellenséges harcosok gyorsan
visszavonultak, és ezzel újabb gúnyos szidalmakat csaltak elő a ratharryniakból. A papok
a szidalmak kereszttüzében vívták a maguk külön ütközetét; ügyet sem vettek a
lándzsásokra, s azok ügyet sem vetettek rájuk.
Cathallo arcvonalából olykor íjászok rontottak elő, hogy eleresszenek néhány nyílvesszőt
a völgy felett. A legtöbb nyíl ártalmatlanul hullt alá a két sereg között, bár akadt, amelyik
átjárta az erdő lombjait. A kisebb fiúk elszaladtak, hogy visszahozzák a nyílvesszőket
Ratharryn íjászainak, akik maroknyian kiléptek az arcvonal közepéből, hogy visszavessék
az ellenséges nyilasokat. Eddig nem hogy megölni, de megsebesíteni sem sikerült senkit,
s bár a sértéseket vastagon vágtak egymás fejéhez, láthatóan egyik seregnek sem
akaródzott átgázolni a vízfolyáson és megkezdeni a vérontást. Rallin öles léptekkel rótta a
köröket alakzata előtt, és üvöltve buzdította harcra embereit, miközben az asszonyok
itallal teli edényeket hoztak a harcosoknak.
- Magunkra engedjük őket. - Camaban tovább járt a sorok mögött. - Itt maradunk, és
hagyjuk, hogy támadjanak. - Vidáman harsogott a hangja. - Ha előreindulnak, csak állunk
és bevárjuk őket.
Most már Cathallo egész sora teli torokból kántált; mindenki bekapcsolódott Lahanna
harci énekébe.
- Kezdik beleélni magukat, nem? - jegyezte meg Mereth, kinek ajkai a szeder levétől
s ö t é t l e t t e k .
- Szívesebben ácsolnék hajókat Sarmennynben - sóhajtott fel Saban.
- Szívesebben ácsolnék hajókat akárhol - mormolta Mereth, aki még egyetlen tetoválást
sem viselt a mellkasán. - Ha azok ott átkelnek a vízfolyáson - tette hozzá - én sarkon
fordulok, és meg sem állok a tengerig.
- Éppúgy félnek, mint mi - igyekezett megnyugtatni Saban.
- Igen ám, de odaát két ijedt fickó jut valamennyiünkre. Cathallo sorából szilaj üvöltés tört
fel, és Saban látta, hogy a harcosok tömege megindul a patak felé. Rallin vonalának
közepéről jöttek, és Lahanna nevét harsogták menetelés közben, ám alig néhány lépés
után jobbra és balra nézve látták, hogy a vonal többi része gyökeret vert, ezért ők maguk
is megtorpantak, és megelégedtek annyival, hogy szidalmakat kiáltoztak Camaban felé,
aki mostanra visszatért serege élére. Saban látta, hogy Derrewyn is leereszkedett a szent
sírhalomról, és most ott vágtázik Cathallo kelletlen harci vonala előtt. Hosszú fekete haját
kioldotta, és azt, akárcsak fakó köpenyét, felkapta a szél. Saban látta, hogy teli torokból
üvölt, és elképzelte, amint felszítja az emberek bátorságát, Ratharryn ellen uszít és előre
ösztökéli a lándzsásokat. Rallin emberei újabb ivókupákat vettek kézbe. A dobos
kétszeres erővel püfölte a megfeszített kecskebőrt, és a férfiak különös, csoszogó táncba
kezdtek, amint igyekeztek összeszedni minden merészségüket. A papok mindkét oldalon
rég belefáradtak a rikoltozásba, ezért lekuporodtak a patak mellé, tenyerükből vizet
lefetyeltek, és tanácskozni kezdtek.
- Lengar nem így harcolt volna - zsémbelődött egy férfi Saban közelében.
- Ő mit tett volna? - kérdezte tőle Saban.
- A fivéred mindig elsőként támadt - felelte a férfi. - Sosem várta ki, hogy megtámadják.
Csak elüvöltötte magát, azután rárontott az ellenségre. - Kiköpött. - És az mindig meg is
t ö r t .
Saban úgy vélte, Gundur éppen erre készül, hiszen a vonal közepén gyűjtötte össze
legjobb harcosait, ahol Ratharryn koponyafája is állt. Itt sorakoztak fel Lengar legkülönb
harcosai, a lándzsások, akik a legtöbb tetoválást viselték a testükön, akik rókafarkat
fontak a hajukba és kötöttek lándzsájuk nyelére. Gundur szónoklatot intézett hozzájuk,
bár Saban túl messze volt ahhoz, hogy hallja szavait. Vakkal válogatott Kinti harcosaival
csatlakoztak hozzájuk, és Camaban pontosan a félelmetes harcosok csoportja mögött
vonta össze íjászait.
A nap lassan felemelkedett. Rallin és Derrewyn fel-alá járt a sorok előtt, de továbbra se
indult meg egyik oldal sem, noha Cathallo íjászai már a vízfolyáson túlra is
elmerészkedtek, hogy feléjük küldjék nyílvesszőiket. Egy férfit a lábán találtak, és az
ellenség örömkiáltásban tört ki a sebesülés láttán, azután Camaban küldte előre fél tucat
emberét, és a fejvesztve menekülő íjászok láttán Ratharrynon volt a sor, hogy kigúnyolja
a nyúlszívű ellenséget.
- Talán nem is lesz csata - élénkült fel Mereth. - Talán itt ácsorgunk egész nap, rekedtre
üvöltjük magunkat, azután hazamegyünk és dicsekszünk, hogy milyen bátran
viselkedtünk. Ez így meg is felelne nekem.
Rallin talán arra számított, hogy azt tesszük, amit Lengar tenne a helyünkben - vetette fel
S a b a n .
- Azt hitte, támadni fogunk?
- Meglehet - vonta meg a vállát Saban - és most, hogy nem azt tesszük, neki kell
támadnia, ha győzni akar.
Rallin láthatóan maga is eljutott erre a következtetésre. Ő és Derrewyn valahára
mozgásba lendítette a sereget, azt állítva, hogy a ratharryni férgek túl nyúlszívűek a
támadáshoz, bár makacsságukban visszavonulni se hajlandók, ezért csak arra várnak,
hogy egyenként levágják őket. Rallin világgá kiáltotta, mekkora diadal vár ma Cathallóra,
és hogy aki ma ellenséget öl, az Lahanna kegyelmében fog élni az égben. Akik elsőként
törik meg Ratharryn vonalát, ígérte a törzsfő, azok elsőként választhatnak maguknak az
ellenség asszonyai és jószágai közül, és ez a kijelentés végre megtette hatását. A
benyakalt ital sem múlt el nyomtalanul a harcosok felett, akik az égboltot betöltő dobolás
hangjaira és a közeli dombokon összegyűlt asszonyok buzdításának engedelmeskedve
előrelendültek. Állandósult a zaj, az üvöltés, a dobok és lábak dübörgése, a kitartó
kántálás. Rallin vezérei szétszóródtak a sorban, hogy tovább ösztökéljék előre a
harcosokat, akik Rallin ígéreteitől feltüzelten végre egy emberként rontottak az ellenségre.
- Senki sem mozdul! - kiáltozta Camaban. - Mindenki a helyén marad és vár!
- Az istenek segítsenek - érintette meg Mereth az ágyékát.
Az ellenség lassan közeledett. Senki sem akarta elsőként elérni Ratharryn vonalát, ezért
csak lassan araszoltak előre, egymást bátorították, és egyedül az íjászok mertek kitörni az
alakzatból, de ők is odafigyeltek, hogy ne kerüljenek túlságosan messze. Rallin a vonal
közepén menetelt, ahol legjobb harcosai gyülekeztek körülötte. Azt akarta, hogy az egész
sereg lássa, amint ezek a hősök éket vágnak Ratharryn vonalába, és megkezdik az
öldöklést, mely vérontásba fordul, amint Camaban emberei szétszóródnak és menekülőre
fogják. A férfiak harci kiáltásokat harsogtak és lándzsájukat rázták, de Ratharryn harcosai
közül még most sem akadt senki, aki előrelépett volna, fogadni támadásukat.
- Mindenki a helyén marad! - parancsolta Camaban. - Slaol ma nekünk adja a diadalt.
Az ellenséges íjászok elérték a vízfolyás túlsó partját, ahol egy pillanatra megtorpantak a
füzikék között, mielőtt belegázoltak a vízbe.
- Figyeljetek a nyilakra! - kiáltotta valaki Saban közelében.
Felröppentek az első nyílvesszők, és Saban figyelte, ahogy átszelik az eget. Egyik sem
tartott feléje, bár másutt a férfiak félreugrottak, amikor látták, hogy egy-egy nyílvessző
egyenesen őket veszi célba. Cathallo íjászai szétszóródtak a vonal teljes hosszában,
ezért nem tudtak átfogó támadást intézni, de maroknyi embert így is megsebeztek, és
ezzel felszították a mögöttük menetelő lándzsások harci kedvét. A katonák belegázoltak a
vízbe, gondosan kikerülve a papokat, akik még most is nyugodtan tárgyaltak egymással.
- Használni is akarod azt az íjat? - kérdezte Mereth Sabantól, aki válaszként előhúzott
tegezéből egy vesszőt és a húrra illesztette, de az ideget már nem feszítette hátra. Voltak
idők, amikor másról sem álmodott, csak hogy a törzs hősi énekeiben szerepeljen, de ez a
vérszomj már rég elhagyta. Képtelen volt gyűlölni Derrewynt vagy a népét, ezért csak
meredten figyelte közeledtüket, és azon tűnődött, vajon hogyan akarja Camaban
átvészelni a rohamot.
- Hadd jöjjenek! - intette őket türelemre Camaban. Ratharryn íjászai nem viszonozták az
ellenség nyilait, ezzel felbátorították Rallin íjászait, akik még közelebb léptek. Nyilaik
laposan és sebesen közeledtek, túlságosan gyorsan ahhoz, hogy ki lehessen térni előlük.
A férfiak felüvöltöttek, amikor eltalálták őket, majd megtántorodtak és elzuhantak. A
sebesültek látványa feltüzelte Rallin tapasztalt harcosait, akik rohanni kezdtek feléjük a
lágy emelkedőn.
- Most! - kiáltotta Camaban, és lándzsásai félreléptek, hogy az egy csoportba összevont
íjászok egyszerre zúdíthassák nyílvesszőiket, egyenesen a feléjük rohanó tömegbe. Rallin
tucatnyi embere egyszerre bukott fel; egyikük nyilat kapott a szemébe. Cathallo
lándzsásai a váratlan kovakőzáporral szembesülve hirtelen megtorpantak, és máris a
fekete tollas vesszők újabb hulláma söpört végig rajtuk, majd egy harmadik, azután
Gundur torkából felharsant Ratharryn harci kiáltása, és válogatott rókatollas harcosai egy
emberként rontottak rá az ellenségre. Camaban íjászai eközben szétszóródtak, hogy
hátravessék az ellenséges íjászokat. Ratharryn harcosai mindeddig békésen várakoztak,
ám most a vipera sebességével csaptak le a megkövült ellenségre.
Gundur és Vakkal vezette a rohamot Rallin sebesült harcosai ellen. Vakkal, aki hattyú
tollakat tűzött a hajába, hosszú szekercéjével kaszabolta az ellenséget, míg Gundur
szédítő hatékonysággal forgatta nehéz harci lándzsáját. A harcmező közepét rövid ideig
az egymásba gabalyodott, hadakozó és vagdalkozó férfiak kivehetetlen tömege foglalta
el, de Camaban íjászai máris komoly sebet ütöttek az ellenség vonalán, és Ratharryn
válogatott harcosainak végül sikerült keresztültörniük Rallin harcosainak magján. Cathallo
hősei, egyikük a másik után, holtan terültek el a vízfolyásban, ahol Rallin próbálta
alakzatba terelni az embereket, mígnem Vakkal meglendítette felé a szekercéjét, súlyos
pengéjével a fején találta Rallint, és az ellenség törzsfője a füzikék közé zuhant. Gundur
felüvöltött és átgázolt a patakon, hogy megmerítse lándzsáját Rallin mellkasában, azután
Camaban rontott el mellette, olyan széles ívben lengetve kardját, hogy ezzel legalább
akkora veszélyt jelentett tulajdon embereire, mint az ellenségre. Camaban vad
megjelenése, csíkosra tetovált arca, csontokkal befont haja és véres bőre megrettentette
Cathallo harcosait, akik elhátráltak előle, majd egyre hátrébb húzódtak és egyre gyorsabb
ütemben vonultak vissza, ahogy a rókafarkas harcosok üvöltve rájuk vetették magukat.
- Most! - rivallt rá Camaban a sor többi részére. - Öljétek őket! Induljatok! Tiétek az életük!
- És Ratharryn harcosai, akiket legalább annyira meglepett a harcmodor sikere, mint az
ellenséget, és akik látták a félelmet eluralkodni Cathallo sorain, most üvöltve törtek előre a
vízfolyás felé. - Öljétek őket! ordított Camaban. - Öljétek őket!
Harci üvöltésére hozzá sereglettek a szétszóródott lándzsások, és Camaban szilaj
rohamot vezetett, mely nemsokára hajtóvadászattá vált, amikor a még most is túlerőben
lévő, de vezérük halála után páni rémületbe esett cathallóiak menekülőre fogták.
Ratharryn harcosai diadalmasan üvöltöttek, miközben hátulról vágták le a menekülő
ellenséget. Szekercék és buzogányok ropogtatták a csontokat, zúzták össze a
koponyákat. Félelemtől felszabadult emberek harcoltak őrjöngve és üvöltve,
vagdalkoztak, csapkodtak, döfködtek, és diadaluk akkor vált teljessé, amikor Vakkal
megkaparintotta Cathallo koponyafáját. A harcos felöklelte a vak Morthort kardjával,
megragadta a koponyafát és szétzúzta a csontot pengéjével. A koponya pusztulása láttán
fájdalmas üvöltés szakadt fel az ellenség felbomlott sorairól. Cathallo asszonyai rémülten
menekültek a szentély felé, és a menekülő lándzsások fejvesztve követték őket. A
káoszban Camaban emberei űzték és terelték az alaktalan tömeget. Cathallo vereséget
szenvedett. Cathallo menekült, és Ratharryn a vérében fürdette fegyvereit.
Egyedül Saban nem üldözte az ellenséget. Mereth jókora szekercéjével belevetette magát
az öldöklésbe, hogy vérrel áztassa a szent kövek közötti csapást, ám Saban Derrewynt
figyelte, aki vonala nyugati végébe húzódott, amikor Gundur és Vakkal lecsapott Rallin
harcosaira, és most dermedten nézte, ahogy törzse semmivé enyészik. Saban látta, hogy
Cathallo két harcosa megpróbálja a falu felé menekíteni, Derrewyn azonban pontosan
tudta, hogy Camaban serege is abban az irányban halad, ezért tett néhány bizonytalan
lépést nyugat felé, majd miután látta, hogy a ratharryni sereg átgázol a vízfolyáson és
üvöltve megindul a szent csapáson, a Camaban vonala mögötti erdősáv felé vette az
irányt. Máshová hiába is menekült volna. Saban már azt hitte, biztonságban eléri a sűrűt,
amikor két ratharryni íjász felfigyelt Derrewynre, és utána küldte nyílvesszőit. Az egyik
lövedék Derrewyn combjába fúródott, ám ekkorra a két ifjú lándzsás is beérte Cathallo
varázslónőjét és magával vonszolta őt az erdőbe, miközben az aranyra éhes íjászok
üldözőbe vették őket.
Saban követte az íjászokat a fák közé. Nem látta sem Derrewynt, sem őrzőit, de hallotta
egy húr pendülését, majd Derrewyn átkozódását. Saban a zaj felé pördült, átfurakodott a
sűrű mogyoróbokrok között, és egy kis erdei tisztáson találta magát, ahol az egyik
cathallói lándzsás épp ekkor szenvedett ki, torkában egy fekete tollas nyílvesszővel.
Derrewyn sápadt és fájdalomtól eltorzult arccal ült a földön, és egy mohával benőtt
tölgyfacsonknak vetette hátát, míg utolsó védelmezője farkasszemet nézett Ratharryn két
íjászával. Az íjászok elvigyorodtak, kiélvezték könnyű győzelmüket, majd összevonták
szemöldöküket, amint Saban kitört a tisztásra.
- Mi találtuk meg - bizonygatta az egyik íjász kéretlenül.
- Ti találtátok - értett egyet Saban - ezért tiétek a jutalom, nekem nem kell. - Nem ismerte
egyik ifjoncot sem, de látta, hogy még alig nőttek ki a kisfiúkorból. Barátságosan
rámosolyogott a legközelebbi íjászra, majd egy nyilat illesztett a húrra. - Van késetek? -
k é r d e z t e .
- Késünk? - kérdezett vissza egyikük.
- Valamivel csak le kell vágnotok a varázslónő fejét - magyarázta Saban, miközben
hátrafeszítette az ideget és a kovakő nyílheggyel célba vette az ellenséges lándzsást. -
Emlékeztek a jutalomra? A fivérem arannyal tölti meg a koponyáját, ezért el kell vinnetek
neki a fejét, ha gazdagok akartok lenni. Derrewynre sandított, aki kifejezéstelen arccal
figyelte őket. És azt tudjátok-e, hogyan kell elűznötök magatokról az átkait? kérdezte
Saban a két íjászt.
- Az átkait? - értetlenkedett a közelebbi íjász.
- Tudjátok, ő varázsló - mondta Saban vészjósló hangon.
- És te tudod? - kérdezte az íjász.
Saban elmosolyodott.
- Egy átokkal így kell végezni - felelt, majd megpördült, hogy a nyílvessző vége a
legközelebbi íjászra mutasson. Elengedte a nyilat, és látta, ahogy a vér magasra freccsen
a sötétzöld árnyak előtt, azután félrevetette íját, miközben átugrott a haldoklón és
lerántotta a földre a második íjászt. Keményen arcul ütötte a férfit, felmordult, amikor az
viszonozta a csapást, majd látta, hogy a férfi szeme kikerekedik a fájdalomtól, és hallotta
a bordák ropogását, amint Derrewyn lándzsása bronzpengéjével átjárta az íjász
m e l l k a s á t .
Saban felállt. A szíve gyorsan kalapált, a veríték marta a szemét.
- Azt hittem, átvészelem az ütközetet anélkül, hogy bárkit is megölnék.
Az első íjász, akinek torkából Saban nyílvesszője meredt elő, fájdalmasan megvonaglott,
majd mozdulatlanná merevedett.
- Nem akartál ölni? - kérdezte Derrewyn gúnyosan. - Az asszonyod talán isten ellen
valónak tekinti a vérontást?
- Nincs viszályom veled - felelte Saban mereven. - Soha nem is volt viszályom veled.
A megmaradt lándzsás fenyegetően emelte rá véres fegyverét, ám Derrewyn félreütötte a
p e n g é t .
- Nem akar bántani - intette le védelmezőjét. - Saban senkinek sem akart ártani az
életben, mégis sok bánatot okozott.
- Menj, és várj meg az erdő végén. - Figyelte, ahogy a lándzsás beleveszik a bozótosba,
és magához intette Sabant, majd ráállt sebesült lábára, és felszisszent a fájdalomtól. A
nyílvessző egyenesen keresztülhatolt jobb combja izomkötegén, és a kovakő hegy most
élesen kiállt a lábából, míg a fekete tollak megmaradtak a másik oldalon. Derrewyn letörte
a vessző hollótollas végét, görcsösen összerándult, majd lepattintotta a kovakő hegyet is.
Nem veszített sok vért; húsa szorosan rázáródott a vesszőre.
- Kiszedem a nyílvessző maradékát - ajánlkozott Saban.
- Magam is meg tudom csinálni - csattant fel Derrewyn. Egy hosszú pillanatra lehunyta
szemét, és az északról érkező elhaló sikolyokat hallgatta. - Köszönöm, hogy végeztél
velük - intett a két halott íjász felé. - A fivéred valóban vérdíjat tűzött ki a fejemre?
- A holttestedre - javította ki Saban.
- Akkor most gazdag lennél, ha megölnél? - kérdezte Derrewyn mosolyogva.
Saban viszonozta a mosolyt.
- Nem - felelte, és lekuporodott előtte. - Bárcsak soha ne történt volna így - sóhajtott fel. -
Bárcsak minden úgy lenne, mint régen.
- Szegény Saban. - Derrewyn nekitámasztotta hátát a legközelebbi fatörzsnek. - Neked
kellett volna Ratharryn törzsfőjének lenni, akkor ez az egész sosem történt volna meg.
- Ha délnek indulsz - bíztatta Saban - biztonságban leszel.
- Kétlem, hogy valaha is biztonságban leszek - csóválta a fejét Derrewyn, majd váratlanul
nevetni kezdett. - Meg kellett volna adnom a köveket Camabannak, amikor annyira
könyörgött értük. Tavaly nyáron jött el hozzám, alattomban, hogy kikönyörögje őket. -
Elfintorodott. - És tudod, mit kínált fel értük cserébe?
- Békét? - próbálkozott Saban.
- Békét! - köpte felé Derrewyn a szót. - Többet ajánlott békénél, Saban, önmagát ajánlotta
fel! Asszonyának akart engem. Ő és én, mondta, mint két nagy varázsló, együtt
uralkodhatnánk Ratharryn és Cathallo felett, és az istenek mind úgy táncolnának,
ahogyan mi fütyülünk.
Saban megdermedt, azt latolgatta, hogy Derrewyn az igazat mondja-e, azután úgy
döntött, hogy hisz neki.
- Mennyire szeretnek atyám fiai - mosolyodott el.
- Te csakugyan szerettél - engedte meg Derrewyn - de Lengar meggyalázott, Camaban
pedig fél tőlem.
- Még mindig szeretlek - bukott ki Sabanból, és sokkal inkább meglepődött tulajdon
szavain, mint a lány. Elpirult, és szégyenkezni kezdett Aurenna miatt, bár tudta azt is,
hogy az igazat mondja; azt az igazságot, amit ennyi év alatt még saját magának sem mert
bevallani. Amikor a lányra nézett, nem Cathallo varázslónőjének zord arcát látta maga
előtt, hanem az életvidám teremtést, kinek nevetése valaha egy egész törzset rabul ejtett.
- Szegény Saban - sóhajtott fel megint Derrewyn, majd összerezzent, ahogy a fájdalom
végigvillámlott a lábán. - Egymással kellett volna leélnünk az életünket, Saban.
Gyermekeink születtek volna, éltünk és haltunk volna, és nem változott volna soha
semmi. De így? - Vállat vont. - Slaol győzött, és kegyetlensége elszabadult a világban.
- Ő nem kegyetlen.
- Nos, majd meglátjuk, nem igaz? - Derrewyn feltárta köpenyét, hogy megmutassa a
nyakában függő három aranyrombuszt. Az egyik kis fémdarabot odaemelte az ajkához,
elharapta az inat, majd Saban felé tartotta a csillámló ékszert. - Vedd el bíztatta.
- Saban megrázta a fejét.
- Nincs rá szükségem.
- Vedd csak el! - erősködött Derrewyn, és megvárta, míg engedelmeskedik. - Tartsd
biztonságos helyen.
- Vissza kellene adnom Sarmennynnek.
- Most az egyszer ne légy ostoba - sóhajtott a lány fáradtan mert idővel még szükséged
lehet a segítségemre. Emlékszel még Mai szigetére?
Saban bólintott.
- Hogyne emlékeznék.
- Ahol a fűzfa alatt feküdtünk - folytatta Derrewyn - volt egy odú a fa törzsében, valamivel
magasabban, mint ameddig egy férfi felérhet. Abban az odúban hagyd az aranyat, és én
a segítségedre sietek.
- Te segítesz nekem? - kérdezte Saban megrökönyödve, hiszen Ratharryn nyerte az
ütközetet, és Derrewynből legfeljebb számkivetett lehetett.
- Szükséged lesz a segítségemre - felelte Derrewyn - és én készen fogok állni, ha kéred.
Szellemmé válók, Saban, és Ratharrynt fogom kísérteni. - Itt elhallgatott egy pillanatra.
Felteszem, Camaban a lányomat is akarja?
Saban bólintott.
- Igen.
- Szegény kis Merrel - sóhajtott Dérrewyn. - Camaban nem fog rátalálni, de miféle életet
adhatok neki ezután? - Elnémult, és Saban látta, hogy sírva fakad, bár nem tudta volna
megmondani, hogy gyászában vagy fájdalmában-e. Átkarolta a vállát, hogy a lány a
vállain sírhassa ki magát. - Mennyire gyűlölöm a fivéreid - szólt Derrewyn hosszú idő után,
majd mély lélegzetet vett és gyengéden kivonta magát a karjai közül. - Úgy fogok élni,
mint egy számkivetett, és templomot építek Lahannának az erdő mélyén, ahol Camaban
nem találhat rám. - Kinyújtotta a kezét. - Segíts fel.
Saban talpra állította. A lány felnyögött, amikor áttette súlyát sebesült lábára, de
félrehessegette Sabant, és inkább lándzsása után kiáltott. Úgy tűnt, búcsúszó nélkül
távozik, ám ekkor hirtelen visszafordult és megcsókolta Sabant. Nem szólt semmit, csak
másodszor is megcsókolta, azután bicegve eltűnt a fák között.
Saban utánanézett, míg a levelek el nem rejtették előle, azután lehunyta szemét, mert
attól tartott, hogy menten sírva fakad.
Oly sokan ontották aznap a könnyeiket. A kövek útján mindenütt holttestek hevertek,
sokak koponyáját szekercék vagy dorongok zúzták be, még többek fejét lemetszették a
nyakáról. Oly sok fejet vettek el trófea gyanánt, hogy idővel már nem is törődtek a
tetemek megcsonkításával, és a győzők elhajították a már levágott fejeket is. Az
ellenségből sokan még életben voltak, noha iszonyú sebeket kaptak. Egy férfi, kinek vére
csatakossá áztatta hosszú fekete haját, zihálva kapaszkodott egy kőpillérbe, amint Saban
elhaladt mellette. Miféle hősi éneket költenek mindebből Ratharrynban, gondolta Saban
keserűen. Hollók csaptak le az égből, vérebek ültek lakomát az elesettek húsán. Két
kisfiú, aki követte Camaban embereit a háborúba, most bősz igyekezettel próbálta levágni
egy asszony fejét. Saban elkergette őket, bár tudta, hogy nem kell soká keresniük, amíg
találnak egy másik tetemet. A kövek útját elöntötte a vér, és Sabannak eszébe jutott
Derrewyn jóslata, mely szerint Ratharryn új templomának köveire vér fröccsen. Tévedett,
mondta magában, tévedett ebben is.
Megjelentek az első füstcsíkok a falunál, ahol Camaban harcosai, miután minden
értéküktől megfosztották a kunyhókat, lobot vetettek a száraz zsúptetőkre. Amíg
településük az enyészeté lett, addig a legyőzött törzs tagjai a nagy szentélyben kerestek
menedéket. Saban itt talált rá Camabanra, aki egyedül állt a roppant földsánc gerincén,
és egyenként lerugdalta a koponyákat a sánc árkába.
- Hol voltál? - akarta tudni.
- Derrewynt kerestem - felelte Saban.
- És megtaláltad?
- Nem - felelte Saban.
- Alighanem meghalt - mordult fel Camaban bosszúszomjasan. - Imádkozom, hogy így
legyen, bármennyire szívesen belevizelnék a koponyájába. - Lerugdosta egy farkas
koponyáját az árok aljára. Az ellenség vére áztatta hosszú haját és a belé font csontokat,
borította el vastagon az övén függő hosszú bronzkardot. - Remélem, mostanra Rallin
fattyai is előkerültek - tette hozzá - mert holtan akarom látni valamennyit.
- Nem jelentenek veszélyt ránk nézve - tiltakozott Saban.
- Rallin családjához tartoznak, és holtan akarom őket. És velük együtt a Derrewyn szuka
fattyát is. - Újabb koponyát rúgott le a sáncról. - És még varázslónőnek hívatta magát! Ha!
Most láthatod, hová juttatta a mágiája a törzsét. - Hirtelen elvigyorodott. - Tetszik ez a
h á b o r ú .
- Én gyűlölöm.
- Csak mert nem értesz hozzá. Pedig nem nehéz. Gundur azért akart visszavonulni, mert
nem gondolta át a kérdést, de én tudtam, hogy Rallin a legjobb embereivel támad majd,
ezért könnyű csapdába csalnom őket, és hagyni, hogy Gundur megtegye a kötelességét.
Gundur pompásan küzdött. Te hogy küzdöttél?
- Megöltem egy embert - felelte Saban.
- Csak egyet? - hitetlenkedett Camaban. - És én mennyire irigyeltelek, amikor még
gyermekek voltunk. Olyan voltál, mint Lengar, magas és erős, én pedig azt gondoltam,
belőled nagy harcos lesz, míg én életem végéig megmaradok nyomoréknak. Mégis ez a
nyomorék hódította meg Cathallót. Nem Lengar, nem te, hanem én! - Diadalittasan
felnevetett, majd Cathallo népe felé fordult, mely Sannas régi kunyhója körül gyűlt össze.
- Azt hiszem, ideje, hogy rájuk ijesszek. - Camaban visszasétált a töltésúthoz, majd onnét
a templom közepére. Tucatnyinál is kevesebb ratharryni lándzsás tartózkodott a
szentélyben, így Camaban jóformán védtelen volt, mégsem mutatott félelmet, amint
belépett a templomkörbe, a roppant görgetegkövek közé, és ott égnek emelte a karjait,
hogy elcsendesítse a halálra vált tömeget. - Ismertek! - kiáltotta. - Camaban vagyok!
Camaban, a nyomorék gyermek! Camaban, a Ratharryni! Es mostantól Camaban,
Cathallo törzsfője. Van itt valaki, aki vitatná ezt? - Végigmérte a tömeget. Legalább
félszázán gyűltek össze, és többségük most is fegyvert viselt, mégsem mozdult senki.
- És nemcsak Camaban vagyok - folytatta - mert sok évvel ezelőtt már jártam itt, és én
voltam az, aki megrabolta Sannas utolsó lélegzetét! Én, Camaban tettem ezt, és Sannas
azóta is bennem él. Én vagyok Sannas! Én vagyok Sannas! - Eddig éles fejhangján
rikoltozott, de most hirtelen Sannas hangját kezdte használni, a vénasszony rekedt és
csontszáraz hangját, és ha lehunyta a szemét, Saban úgy érezhette, az öreg varázslónő
még mindig él. - Én vagyok Sannas, aki visszatért a földre, hogy megmentsen benneteket
a büntetéstől! - Camaban megrázkódott és táncba kezdett, felugrott, görcsösen
megcsavarodott és kétségbeesetten zihált, mintha a vénasszony lelke küzdene tulajdon
lelke ellen, és az átváltozás láttán a gyermekek félve rejtették arcukat anyjuk ruhájába. -
Sannas vagyok! - csikorogta Camaban. - És Slaol meghódított! Slaol a magáévá tett!
Slaol a combjaim közé hatolt, és én elteltem vele! De értetek is harcolni fogok! - sikoltott
fel újra, és eszelősen rázta a fejét, hogy hosszú haja ostorként csapkodjon. -
Engedelmeskednetek kell, mindannyiotoknak - kiáltotta, még most is Sannas hangján.
- Öld meg őket… - Most a saját hangjára váltott, majd előhúzta véres kardját és a tömeg
felé indult, amint a szavakat kántálta. - Öld meg őket, öld meg őket. - A tömeg elhátrált
e l ő l e .
- Tedd őket rabszolgává! - Megint Sannas hangját használta.
- Jó rabszolgáid lesznek! Korbácsold meg őket, ha nem lennének azok! Korbácsold őket!
- Újra rázkódni kezdett, felüvöltött, majd váratlanul mozdulatlanná dermedt.
- Slaol szól belőlem - tudatta a saját hangján. - Ő beszél hozzám és általam. A hatalmas
isten eljön hozzám, és azt kérdi, miért nem vagytok valamennyien halottak. Miért nem
ragadom el gyermekeitek és loccsantom ki az agyukat a templom kövein? Az asszonyok
felsírtak. - Miért nem vetem őket Slaol tüzébe? kérdezte fennhangon Camaban. - Miért
nem hagyom meggyalázni asszonyaitokat, és temetem a férfiakat elevenen a
cserzőgödrök mocskába? Miért nem? - sikoltotta bele az utolsó szavakat a szélbe.
- Mert én nem engedem - változott vissza ismét Sannasszá. A népem engedelmeskedni
fog Ratharrynnak. Térdre, rabszolgák, térdre! - És Cathallo népe letérdepelt Camaban
előtt. Néhányan felé nyújtották a kezüket. Az asszonyok kétségbeesetten ölelték
magukhoz gyermekeiket és az életükért könyörögtek, de Camaban csak elfordult,
odalépett a legközelebbi sziklához, és azon nyugtatta homlokát.
Saban sípolva engedte ki magából a levegőt. Cathallo népe tovább térdepelt, valamennyi
arcra kiült a rémület, és amikor besorjáztak a nyugati kapun át, Gundur lándzsásai ezt a
képet látták maguk előtt.
Gundur odalépett Camabanhoz.
- Megöljük őket?
- Rabszolgák - felelt Camaban nyugodt hangon. - A halott rabszolgák nem dolgoznak.
- Akkor öljük meg az öregeket?
- Az öregeket igen - értett egyet Camaban - de mindenki mást hagyjatok. - Elfordult, és
végigmérte a térdeplő tömeget. Mert én vagyok Slaol, és ezek a rabszolgák fogják
megépíteni a templomom. - A nap felé emelte karjait. - Mert én vagyok Slaol - kiáltotta a
diadaltól megittasulva - és ők fogják megépíteni a templomom!
Camaban Gundurt hagyta hátra Cathallo vezetésére. Tartsa életben az embereket,
hagyta meg neki, mert tavasszal szükség lesz a munkájukra. Gundur parancsot kapott
arra is, hogy kutassa át az erdőt Derrewyn után, akinek a holtteste ekkorra sem került elő,
és akinek a lánya szintúgy nyomtalanul eltűnt. Rallin asszonyait és gyermekeit
megtalálták, tetemük sekély sírban rothadt. Morthort sírhalom alá temették, a helyébe új
főpapot neveztek ki, de csak miután a kiválasztott megcsókolta Camaban torz lábát és
hűséget esküdött Ratharrynnak.
Camaban diadalban tért meg Ratharrynba, ahol a hosszú télen át mindvégig a
fahasábjaival játszott. Sabant kérte meg a hasábok kifaragására, azzal a meghagyással,
hogy valamennyi pillért egyelje négyszögletűre, és idővel egyre több és több ilyen hasábot
követelt, majd eltűnt kunyhójában, ahol megszállottan rendezgette majdani temploma
építőköveit. Először kettős gyűrűt vont a kövekből, és a két kör úgy ékelődött egymásba,
akárcsak a befejezetlen templomnál, ám egy idő után Camaban elvetette az elképzelést,
és egy olyan modellen kezdett dolgozni, mely Slaol már meglévő, Ratharryn kapuján túli
szentélyére emlékeztetett. Valóságos erdőt emelt a pillérekből, és napokig csak meredt
az elképzelésre, mielőtt egyetlen mozdulattal félresöpörte volna. Slaol és Lahanna
mintáját próbálta kövekbe önteni: tizenkét kört helyezett el egyetlen nagy körön, ám
amikor előregörnyedt, hogy szemmagasságból tekintsen a modellre, nem látott mást,
csak összevisszaságot, ezért idővel ezt az elrendezést is elvetette.
Zord tél köszöntött be. Lewydd hazavitte Erek aranyát, és magával vitte Vakkal fél tucat
emberét is, akik inkább Sarmennynben szerették volna tölteni napjaikat, de így is maradt
éppen elég etetni való éhes száj Ratharrynban, s miután Lengar sosem tanúsított akkora
gondosságot az élelem összegyűjtésében, mint atyja, a készletek szinte teljesen
kimerültek. Camaban ügyet sem vetett erre, a templomon kívül más alig érdekelte. Két
törzsnek is törzsfője lett, ám semmit sem végzett el azokból a feladatokból, melyek a
tiszttel együtt jártak. Engedte, hogy mások parancsoljanak harcosainak, ragaszkodott
hozzá, hogy Haragg osszon igazságot, és a törzsről való gondoskodás terén beérte
annyival, hogy végighallgatta Saban sirámait. Camaban nem vett maga mellé asszonyt,
nem nemzett gyermekeket vagy halmozott fel kincseket, viszont előszeretettel öltötte
magára a Lengar kunyhójában fellelt szebbnél szebb ruhákat. Övén a vaskos aránycsatot
viselte, amit a Kinti idegen hozott el a Régi Templomba oly sok évvel ezelőtt, vállára
rókaprémmel szegélyezett farkasbőr köpenyt vetett, és a kis buzogányt hordozta
magával, amit Lengar valamelyik legyőzött törzs egyik papjától orozott el. Hengall hatalma
jelképeként hordozta a buzogányt, Camabant szórakoztatta, hogy atyját utánozza,
egyszersmind gúnyt űz az emlékéből. Amíg Hengall fegyvere koponyákat szétroppantó
durva fegyver volt, addig Camaban míves és értékes tárgynak kijáró tisztelettel viselte
buzogányát. A fából készült nyelet villámalakot idéző csontberakások díszítették, míg a
fekete erekkel beszőtt barna kőfejet tökéletesen gömbölyűre faragták és fényesre
csiszolták, ami egy hozzáértő kézművesnek is számtalan napjába telhetett. Miután a fejet
kialakították, lyukat fúrtak benne a nyél számára. A munka végeztével olyan fegyver
készült, melyet kizárólag ünnepi alkalmakkor használhattak, hiszen a kis buzogányfej
legfeljebb egy macska koponyáját zúzhatta volna be. Camaban előszeretettel hozta fel
példaként a buzogányt, amikor arról beszélt, hogy a kő éppoly könnyedén
megmunkálható, mint a fa.
- Nem fogunk közönséges sziklákat használni, mint azok ott Cathallóban - közölte
Haraggal. - Megformáljuk őket. Megfaragjuk őket. - Gyengéden végigsimított a buzogány
fején. Megcsiszoljuk őket.
Saban egy kunyhóban gyűjtötte össze a törzs élelmét, még több gabonát vásárolt
Drewennától, és hidegebb napokon azt osztotta ki az emberek között. A harcosok
vadásztak, szarvasokkal, vadkanokkal, farkasokkal tértek meg. Senki sem éhezett, noha
sok öreg és beteg elhalt. És a fagyos télen Saban eltávolította a kőpilléreket is, melyeket
oly nagy fáradtsággal hozott el Sarmennynből. Nem volt nehéz dolga. A köveket kiásták,
a fűre döntötték, majd elvontatták a templomtól keletre fekvő kis völgybe. A férfiak
mészkőtörmeléket ástak az árokból, és azzal töltötték fel a gödröket, hogy a templom
középső tere újra üres és sima legyen. Az árkon belül egyedül a holdkövek maradtak,
azokon túl pedig a három magas pillér, és Saban a templom közepe táján felállította az
anyasziklát is. Hatvan ember, egy tölgyfából ácsolt háromlábú állvány és hét nap kellett
ahhoz, hogy a szikla felemelkedjen a templom kapujával szemközt, ahol a napfordulat
idején kelő nap fénye a szent csapáson végighaladva éppen a kőre vetült. Az anyaszikla
messze kimagasodott a többi kőpillér közül; az alacsonyan álló téli nap fénye hosszan
elnyúlt, sötét árnyat vetett általa a kiszikkadt földre.
Camaban egész napokat töltött a templomban, jobbára gondolataiba temetkezett, és
ügyet sem vetett a férfiakra, akik szétrombolták az Árnyak Templomát. Ahogy a napok
egyre rövidültek és fagyosabbá váltak, egyre gyakrabban bukkant fel itt, és egy idő után
lándzsákat hozott a templomba, hogy leszúrja azokat a fagyott földbe, és a kiálló
nyelekhez mérje a leendő templom helyét. A lándzsákat használta arra is, hogy
megállapítsa a kőpillérek kívánatos magasságát, de miután azok nem szolgáltak
megelégedésére, megparancsolta Merethnek, hogy vágjon tucatnyi hosszabb dúcot, és
megkérte Sabant, hogy azokat ássa le a földbe. A hosszú, ám könnyű póznákat alig egy
nap alatt elhelyezték, és Camaban nap nap után csak meredt rájuk, miközben fejében ott
rajzottak a különféle minták.
A végére csak két pózna maradt. Egyikük kétszer olyan magas volt, mint egy férfi, a
másik még kétszerte ilyen magas, és mindkettő egy vonalban állt a napfordulatkor kelő
nappal. A magasabbik pózna az anyaszikla mögött állt, a rövidebb a szentély kapujához
közel, és miközben a tél jeges szorításába fogta a vidéket, Camaban minden este
kigyalogolt a templomba és elnézte a vékony oszlopokat, melyek a fagyos szélben
valósággal reszketni látszottak.
Elérkezett a télközép. Ilyenkor hagyományosan jószágokat áldoztak a fogyatkozó nap
megbékítésére, ám Haragg nem engedett vérontást a templomokban, ezért a törzsnek
úgy kellett táncolnia és énekelnie, hogy közben nem érezte orrában a vér orrfacsaróan
csípős bűzét. Többen morgolódtak amiatt, hogy az istenek sértve érzik majd magukat
Haragg engedékenységétől, és állították, hogy az áldozatra szükség van, hacsak nem
akarják, hogy az új év ragályokkal köszöntsön be, de Camaban Haraggot támogatta, és
azon az estén, amikor a törzs fájdalmas siratóéneket mondott a haldokló napra, Camaban
arról beszélt, hogy a régi világnak leáldozott, és ha Ratharryn minden hitét az új
templomba veti, a nap soha többé nem hal meg. Aznap éjjel belakmároztak vadhúsból és
disznóból, majd hatalmas máglyát gyújtottak, hogy visszahívják Slaolt a télközép
másnapjára virradó hajnalon.
Havazott aznap reggel; nem sokat, de ahhoz épp eleget, hogy a felföldre fehér lepel
boruljon, melyen Camaban élesen metszett lábnyomokat hagyott maga mögött.
Ragaszkodott hozzá, hogy Saban is elkísérje, és a testvérek tömött prémekbe burkolóztak
a hideg és az éles szél ellen, mely a sóhajnyi rózsaszín felhőkkel tarkított égből szakadt
rájuk. A súlyos hófelhők délre úsztak, és a délutáni nap olyan alacsonyan állt, hogy még a
törmelékkel betemetett gödrök kis halmai is hosszan elnyúlt árnyakat vetettek a hóra.
Camaban a két pillérre meredt, majd ingerülten rázta fejét, amikor Saban a céljukat
tudakolta. Azután Gilan négy holdköve felé fordult. A párba állított sziklák Lahanna
vándorlásainak legtávolabbi határait mutatták.
- Ideje - sóhajtott fel Camaban - megbocsátani Lahannának.
- Megbocsátani?
- Megküzdöttünk Cathallóval, hogy békét teremtsünk - magyarázta Camaban - és Slaol
békességet akar az istenek között is. Lahanna fellázadt ellene, de elveszítette a csatát.
Győztünk. Ideje megbocsátanunk neki. - Elnézett a távoli erdők felé. Gondolod, hogy
Derrewyn még él?
- Neki is meg akarsz bocsátani? - kérdezett vissza Saban.
- Soha - felelte Camaban kurtán.
- Ez a tél úgyis végez vele - jegyezte meg Saban.
- A télnél nagyobb erő kell ahhoz, hogy végezzen azzal a szukával - mondta Camaban
keserűen. - Amíg mi a békén dolgozunk, ő Lahannához fohászkodik valami sötét helyen,
és nem akarom, hogy Lahanna ellenünk legyen. Azt akarom, hogy csatlakozzék hozzánk.
Ideje, hogy visszatérjen Slaol kebelére. Ezért is hagytuk helyén a négy követ, hogy
megmutassuk neki, ő is Slaolhoz tartozik.
- Úgy gondolod? - élénkült fel Saban.-
Camaban elmosolyodott.
- Ha megállsz valamelyik oszlop mellett - mutatott a legközelebbi holdkő felé - és elnézel
a kör szemközti oldala felé, látod, merre vándorol Lahanna?
- Igen. - Saban emlékezett rá, hogyan helyezte el Gilan a négy követ.
- De mi van, ha egy másik pillér felé nézel?
Saban a homlokát ráncolta, nem értette a kérdést, ezért Camaban megragadta a karját és
magával húzta az oszlophoz, majd a kör szemközti oldalán magasodó pillér felé mutatott.
- Erre halad Lahanna, igaz?
- Igen - bólintott Saban.
Camaban elfordította Sabant a második szikla felé.
- De mit látsz akkor, ha ebbe az irányba nézel?
Saban annyira fázott, hogy gondolkodni is alig tudott, de mivel későre járt, a nap
alacsonyan állt a rózsaszín felhőfoszlányok között, és Saban láthatta, hogy Slaol a
holdkővel egy vonalban fogja érinteni a látóhatárt.
- Slaol halálát látom a tél közepén - felelte.
- Pontosan! És ha a másik irányba nézel? Ha oda állnál - mutatott a kör átellenes felére -
és néznél a szemközti sziklára?
- Slaol ébredése nyáron.
- Igen! - kiáltotta Camaban. - És mit mond ez neked? Azt mondja, hogy Slaol és Lahanna
kötődik egymáshoz. Kötődik egymáshoz, Saban, mint szárnyhoz a toll vagy vadkanhoz az
agyar. Lahanna fellázadt, de most vissza kell térnie. A világ minden szomorúságát az
okozza, hogy Slaol és Lahanna különváltak, de a mi templomunk újra összehozza őket. A
kövek ezt tudatják velünk. Lahanna kövei Slaol kövei is, hát nem érted?
- De igen. - Saban eltűnődött azon, miért nem jött rá magától, hogy a kövek éppúgy
jelölhetik Slaol vándorlásának szélső pontjait, mint Lahannáét.
- Azt fogod csinálni, Saban - folytatta Camaban lelkesen hogy ásol nekem egy árkot és
egy töltést a két pillér körül. Ezek lesznek az őrtornyok. Csinálsz két gyűrűt, és a papok
beállhatnak a gyűrűbe, hogy Slaolt figyeljék. Igen! - Fürge léptekkel a falu felé indult, de
hirtelen megtorpant a napkő mellett, mely a szentélytől legmesszebb állt. - És egy másik
árkot és töltést itt is. - Megpaskolta a hideg követ. - Három kör, három kő körül. Három
hely, ahová a papok állhatnak. Két helyről figyelik a nap halálát és Lahanna vándorlásait,
egy helyről azt, ahogyan Slaol a maga teljes dicsőségében kel fel. Már csak azt kell
eldöntenünk, mi kerüljön középre.
- Másban is döntenünk kell - jegyezte meg Saban.
- Éspedig?
- Cathallo szűkölködik élelemben.
- Camaban megvonta a vállát, mintha ez mit sem számítana.
- Halott rabszolgák - visszhangozta komoran Saban Camaban szavait - nem dolgoznak.
- Gundur majd gondoskodik róluk. - Camabant láthatóan felingerelte a megjegyzés. Nem
akart mással foglalkozni, csakis a templommal. - Ezért küldtem Cathallóba. Majd ő
gondoskodik élelemről.
- Gundurt nem érdekli más, csak hogy Cathallo asszonyait űzze - mondta Saban
keserűen. - Tucatjával tartja kunyhójában a fiatalabbakat, miközben a falu többi része
éhezik. Azt akarod, hogy a törzs maradéka fellázadjon ellened? Azt akarod, hogy
rabszolgák helyett számkivetettek legyenek?
- Akkor menj, és uralkodj te Cathallón - csattant fel Camaban, miközben útnak eredt a
ropogós hóban.
- És hogyan építsek templomot, ha egyszer Cathallóban vagyok? - kiáltott utána Saban.
Camaban dühében felüvöltött az égre, majd megtorpant és a sötétlő égboltot kémlelte.
- Aurenna - mormolta végül.
- Aurenna? - kérdezte Saban értetlenül.
Camaban visszafordult.
- Cathallót mindig is asszonyok uralták - magyarázta. Előbb Sannas, azután Derrewyn,
miért ne lehetne most Aurenna?
- Meg fogják ölni! - tiltakozott Saban.
- Imádni fogják őt, testvér. Hát nem ő Slaol kegyeltje? Nem kímélte meg az isten az
életét? Gondolod, hogy Cathallo népe megölheti azt, akit Slaol megkímélt? - Camaban
tett néhány esetlen tánclépést a hóban. - Haragg majd elmondja Cathallo népének, hogy
Aurenna volt a nap menyasszonya, és ők majd azt fogják hinni, hogy Aurenna maga
L a h a n n a .
- Ő az én feleségem -jegyezte meg Saban fanyarul. Camaban lassan Saban felé indult.
- Nincs asszonyunk, testvér, nincs urunk, nincs fiúnk, nincs leányunk, és nincs semmink,
amíg ez a templom meg nem épül.
Saban csak a fejét rázta ekkora képtelenség hallatán.
- Meg fogják ölni! - erősködött.
- Imádni fogják őt - ismételte Camaban. Még közelebb sántikált Sabanhoz, majd groteszk
módon térdre hullt előtte, és feltartotta a kezeit. - Engedd az asszonyod Cathallóba,
Saban, könyörgöm! Engedd el! Slaol akarja így! - Felnézett Sabanra. Kérlek!
- Lehet, hogy Aurenna se akarna menni - védekezett erőtlenül Saban.
- Slaol akarja így - ismételte Camaban, majd összevonta a szemöldökét. - Próbálunk
létrehozni egy új világot. Véget vetni a télnek. Elűzni a szomorúságot és a fájdalmat erről
a földről. Tudod te, milyen nehéz feladat ez? Egyetlen rossz lépés, és visszatérünk a
sötétségbe, de olykor, egészen váratlanul, Slaol megmondja nekem, mit tegyek. És ő azt
mondja nekem, hogy küldjem Aurennát Cathallóba. Könyörgöm neked, Saban!
Könyörgöm! Engedd el őt.
- Azt akarod, hogy uralkodjon Cathallón?
- Azt akarom, hogy visszahozza Lahannát! Aurenna a nap menyasszonya. Ha örömteli
hellyé akarjuk varázsolni ezt a világot, Saban, akkor újra egyesítenünk kell egymással
Slaolt és Lahannát. Egyedül Aurenna képes erre. Slaol mondta ezt nekem, és neked,
testvér, el kell őt engedned. - Feltartotta a kezét, hogy Saban talpra segítse. - Kérlek.
- Ha Aurenna is ezt akarja… - zárta le a szóváltást Saban, aki úgy képzelte, Aurenna
aligha kívánkozik egy olyan helyre, mely ennyire távol esik az épülő új templomtól, ám
legnagyobb meglepetésére Aurenna nem zárkózott el a felvetés elől. Hosszú ideig
tanácskozott Camabannal és Haragg-gal, azután elment Slaol régi templomába, ahol
alávetette magát az özvegyek rítusának, és hosszú aranyhaját kurtára vágta egy
bronzkéssel. Haragg elégette a haját, a hamvakat edénybe helyezte, majd az edényt
eltörte az egyik fadúcon.
Saban elborzadva nézte, amint Aurenna kilépett a templomból, és egykor gyönyörű haját
a durván lenyírt hajcsomók váltották fel, melyeket vér festett pirosra, ahol a kés durván
belehasított a fejbőrébe, ám a lány arcán így is földöntúli mosoly ragyogott. Letérdelt
Saban elé.
- Elengedsz magadtól? - kérdezte.
- Ha mindenképp menned kell - felelt Saban vonakodva.
- Mennem kell! - bizonygatta Aurenna buzgón. - Mennem kell!
- De hát miért? - kérdezte Saban. - És miért lettél özvegy?
- Vége a régi életemnek - emelkedett fel Aurenna. - Slaolnak ajánlottak, s bár ő elutasított
engem, én mindig is a követője voltam. Ám ettől a naptól, Saban, Lahanna papnője
vagyok.
- Miért? - kérdezte újra Saban, aki alig tudott uralkodni fájdalmán.
Aurenna békésen elmosolyodott.
- Sarmennynben emberi menyasszonyt áldoztunk az istennek minden évben, ám az új
esztendővel ő mindig újabb arát követelt tőlünk. Egyik lányt a másik után égettük meg,
Saban. Megégettük őket! De ezzel sem elégíthettük ki Slaolt. Hogyan is lett volna
elégedett, amikor ő örökkévaló menyasszonyra vágyik, aki illő égi párja lehet, és ez nem
más, mint Lahanna.
- De hát a Kintiek sosem imádták Lahannát - tiltakozott Saban.
- Mennyire rosszul tették - sóhajtott Aurenna. - Lahanna és Slaol, Saban! Egymásnak
teremtettek, ahogyan a férfi és az asszony. Vajon miért kímélte meg Slaol az életem a
Tenger Templomában? Célja volt ezzel, és most már azt is látom, mi volt az. Elutasított
egy földi menyasszonyt, mert Lahannát akarja, és nekem az a feladatom, hogy Lahanna
visszatérjen az ő karjaiba. Imádsággal, tánccal, kedvességgel kell ezt elérnem.
Elmosolyodott, és kezébe fogta Saban arcát. - Mi nagy dolgokra vagyunk hivatottak, te és
én. A mi feladatunk, hogy az istenek egymásra találjanak. Te megépíted a szentélyt, én
pedig elhozom az arát Slaol ágyába. Nem tilthatsz el egy ilyen feladattól, igaz?
- Meg fognak ölni Cathallóban - mordult fel Saban.
Aurenna csak a fejét rázta.
- Majd megnyugtatom őket, és idővel valamennyien itt imádkoznak az új templomban. -
Elmosolyodott. - Erre a feladatra születtem.
Másnap útnak indult, magával vitte Leirt és Lallicot is, Gundur pedig visszatért
Ratharrynba, és csak tucatnyi harcosát hagyta hátra Cathallóban. Aurenna tüstént
vadászni küldte a harcosokat, hogy legyen mit adnia a népnek.
Saban Ratharrynban maradt. Camaban maga mellett tartotta, mert a leendő templom
kezdett körvonalazódni s fejében, és mindenben kikérte fivére tanácsát. Melyik a
legmagasabb kő, amit még fel lehet állítani pillérnek? Egymásra lehet-e halmozni a
köveket? Hogyan lehet mozgatni őket? Hogyan lehet formáifii őket? A kérdéseknek nem
akart vége szakadni, még ha Saban nem is tudta mindenre a választ. Elmúlt a tél, és a
tavasz megérintette zöldjével a fákat, de Camaban még nem talált rá a megoldásra.
Aztán egy napon mégiscsak vége szakadt a kérdéseknek, és Camaban kunyhójának
ajtajára függöny borult, melyet senki, még Saban vagy Haragg sem vonhatott félre. Köd
telepedett Ratharrynra, hogy beburkolja a sánc taréján sorakozó koponyákat is. Aznap
nem támadt fel a szél, a világ fehérségbe és némaságba burkolózott. A törzs tagjai, akik
megérezték, hogy az istenek a falu közelében járnak, csak suttogva beszéltek egymással.
És napnyugtakor Camaban felkiáltott.
- Megtaláltam!
És a szél szétfújta a ködöt.
17. FEJEZET
Haragg és Saban megjelent Camaban kunyhójában, ahol a padló egy darabját tisztára és
simára seperték. Saban arra számított, hogy végre meglátja a kész modellt, ám a
fahasábokat rendezetlen halomba szórták, és Camaban emellett kuporgott, csillogó
szemekkel és verítéktől fénylő bőrrel. Saban arra gondolt, hogy fivére lázas lehet, bár ezt
a lázat nem betegség okozta, hanem az izgatottság.
- Olyan templomot építünk - fogadta Sabant és Haraggot amilyen még nem volt, és nem
is lesz soha. Ha meglátják, az istenek táncra perdülnek örömükben. - Camaban mezítelen
volt, bőrét pirosra festette a kunyhót átmelegítő és bevilágító tűz. Kivárta, míg Saban és
Haragg letelepedik, azután egyetlen kis fahasábot helyezett el a megtisztított rész
közepén. - Ez az anyaszikla -kezdett bele - ami arra emlékeztet bennünket, hogy a földből
vétettünk, és hogy a föld a szíve minden létezőnek. - A hajába font csontok zörögve
ütődtek össze, amint kiegyenesedett ültében. - És az anyaszikla körül - folytatta tovább -
egy szellemházat építünk, csakhogy ez a szellemház egyben Slaol otthona is lesz. Arra
emlékeztet majd bennünket, hogy a halál az élet kapuja, Slaol házát ezért olyan magas
kövekből kell megépítenünk, mint akármelyik fapillér. - Kivette a két leghosszabb hasábot,
és letette őket közvetlenül az anyaszikla mögött. Megérintjük az eget - szólt áhítatos
hangon, majd egy kisebb hasábot húzott elő, hogy keresztben a két pillér tetejére
fektesse, és a három kőből így magas, nagyon szűkös kaput formáljon. - Slaol kapuja -
magyarázta - melyen át a holtak hozzá mehetnek.
Saban a magas boltozatra meredt.
- Milyen magasak ezek a kövek? - kérdezte.
- Ugyanolyan magasak, mint a templomban felállított két cölöp közül a magasabbik -
felelte Camaban, és Saban összerezzent, amint visszaemlékezett a hosszú fadúcra, amit
fivére a templom közepén állíttatott fel.
Camaban elvárta, hogy a boltozat négyszerte olyan magas legyen, mint egy megtermett
férfi, magasabb bármely sziklánál, amit Saban eddig látott, olyan magas, hogy elképzelni
sem tudta, miként lehet majd felállítani, nem hogy megkoronázni egy zárókővel. Mégsem
szólt egy szót sem, csak némán figyelte, ahogy Camaban nyolc további pillért állít fel az
első kettő mellé, de nem egyenes vonalban, hanem éles, ökörszarvra hasonlító ívben,
mely tágas öblöt formált az anyaszikla körül. Minden pár pillérre hasábokat fektetett, így a
nap házát végül öt boltozat alkotta. A középső kapu volt a legmagasabb, de a többi négy
is magasra szökött a föld felett.
- Ezek a kapuk- kopogtatta meg Camaban egyenként a záróköveket - a holdkövek felé
mutatnak. Ezek engedik a holtakat kiszabadulni Lahanna szorításából. Akármerre is
járjon, északon vagy délen, keleten vagy nyugaton, a holtak utat fognak találni Slaol
h á z á b a .
- És Slaol házából - vetette közbe Haragg - a legmagasabb kapu alatt tudnak majd
e l t á v o z n i ?
- Hogy ily módon elvegyük a holtakat Lahannától, és Slaolnak adjuk őket - erősítette meg
Camaban. - És Slaol az, aki életet ad.
- Kapuk a holdnak - bólintott Haragg helyeslőén - és egy boltozat a napnak.
- Még nincs vége. - Camaban harminc kisebb hasábot vett magához, és széles körbe
rendezte azokat a nap háza körül. Egy kivételével valamennyi kő ugyanakkora volt,
valamennyit szabályosra faragták, és egyik sem érte el a középső boltozatok
magasságát; az utolsó pillér azonban, bár magasságban nem maradt el társai mögött,
csak fele olyan széles volt, mint a többi. Ezek a kövek mutatják a hold napjait - fejtette ki
Camaban, és Haragg azonnal megértette, hogy a harminc kő azt a huszonkilenc és fél
napot jelképezi, mely idő alatt a hold a semmiből teljes koronggá kerekedik. - Lahanna így
látni fogja, hogy elismerjük a hatalmát.
- De Slaol… - kezdett volna tiltakozni Haragg, amiért Camaban egy holdnak szentelt
gyűrűvel vette körül Slaol házát.
Camaban egyetlen kézmozdulattal csendre intette, és újabb harminc hasábot vett fel,
hogy azokat egyesével a pillérek tetejére fektesse, míg teljes kört nem rakott ki a
z á r ó k ö v e k b ő l .
- Kövekből építünk gyűrűt - magyarázta - hogy Slaol hatalmát dicsőítsük. Lahanna fogja
hordozni a gyűrűt, hogy emlékeztessünk rá, mindig is alatta fog állni Slaolnak.
- Egy égi gyűrű. - Saban nem tudta, hogyan lehetne mindezt végrehajtani, mégis különös
izgatottságot érzett, ahogy a fahasábokra meredt. Páratlan építmény lesz, gondolta
lelkesen, ám aztán eszébe jutott, hogy ezek itt csak játékszerek, míg az igazi templomot
valódi sziklákból kell megépítenie, még ha Camaban erősködik is, hogy a kő éppoly
könnyen formálható, mint a fa.
Camaban felvette az utolsó hasábot, amit a többitől messze, a domboldalon helyezett le,
ahol a szent ösvényt megépítették.
- Ez itt - kocogtatta meg az utolsó hasábot - a nap köve, és napfordulatkor árnyéka el
fogja érni a nap házát, míg télközép idején a nap fénye áthatol a magas kapun és a kőre
vetül. így amikor Slaol meghal, fénye eléri a követ, mely hatalma teljét jelöli.
- És Slaol emlékezni fog - vetette közbe Haragg.
- Emlékezni fog - értett egyet vele Camaban - és ezt a hatalmat akarja újra, ezért harcolni
fog a tél ellen, s így egyre közelebb kerül hozzánk. Egyre közelebb és közelebb, amíg ez
a kör érintette meg a kőből rakott égi gyűrűt - rá nem illik Lahanna tizenkét körére. Slaol
és Lahanna ekkor kelnek egybe, és részesülünk mi az áldásukban. Áldottak leszünk. - Itt
elhallgatott, és némán meredt a templom modelljére, de lelki szemei előtt már a zöldellő
lankán magasodó sziklapilléreket látta, körülöttük a legfehérebb mészkőből épített
árkokkal és töltésekkel. A mészkő kör, a kövekből rajzolt gyűrű és a boltozatokból emelt
ház csalogatta közelebb a távoli isteneket. Saban maga is a fahasábokra meredt.
Árnyékuk szövevényes mintát rajzolt a földre, mely feketén és vörösen villódzott.
Camabannak igaza van, gondolta Saban. Ilyen nem lesz még egy a földön, sem az égbolt
alatt, sem a szürke tengerek között. Saban álmodni sem mert volna olyan templomról,
ami ennyire csodálatos, ennyire tökéletes, és ennyire nehezen kivitelezhető.
- Meg lehet építeni? - kérdezte Camaban, árnyalatnyi szorongással a hangjában.
- Ha az isten is úgy akarja - felelte Saban.
- Slaol így akarja - jelentette ki Camaban magabiztosan. Slaol megköveteli tolunk, hogy
felépítsük! És azt akarja, hogy három év alatt elkészüljön.
- Három év! Saban összerezzent a gondolatra.
- Annál hosszabb ideig fog tartani - közölte, és felkészült az indulatos visszavágásra.
Camaban egyetlen kézmozdulattal félrehessegette a borúlátást.
- Megkapsz mindent, amire csak szükséged lehet - jelentette ki. - Embert, fát, szánokat,
ökröket, ami csak kell.
- Sok emberre lesz szükség - figyelmeztette Saban.
- Rabszolgákat fogunk dolgoztatni - közölte Camaban - és miután végeztél, újra
egyesülhetsz Aurennával.
Saban tehát munkához látott. Boldogan tette, mert őt is magával ragadta Camaban
látomásának nagyszerűsége, és alig várta a napot, amikor az istenek visszaállítják a
mintát és véget vetnek a világ minden bajának. Mereth élén egy csapatnyi férfit indított
útnak, hogy megritkítsák a tölgyest Maden körül, ahol a fatörzseket lehántották, felvágták
és szánokká ácsolták össze. Minden szán két széles talpból állt, amit három öles
gerendával kapcsoltak össze, majd miután erre felfektették a kősziklát, egy negyedik
gerenda elé befogták a teherhúzó ökröket. A kisebb köveket férfiak is elvontathatták, de a
nagyobbakat - a nap házát alkotó tíz óriási tömböt és azt a harmincat, amelyik magasban
tartotta az égi gyűrűt - megmozdítani is csak igás ökrökkel lehetett. Számtalan jószágra
volt szükség, s miután az ökröket még be is kellett fogni a járomba, újabb ökröket kellett
leölni, hogy a bőrüket lenyúzzák, kicserezzék, csíkokra hasítsák és erős kötelekké fonják.
Ratharrynban és Cathallóban sem akadt elegendő állat, ezért Gundur és Vakkal hosszú
rablóhadjáratokat vezetett, hogy még többet kerítsen. Saban felhasználta a hársfák
lenyúzott kérgét is, amit vízbe áztatott, majd miután ily módon leválasztotta a szálakat,
azokat hosszú kötelekké fonta össze.
Camaban felvázolta a templom alaprajzát azon a területen, ahol korábban Sarmennyn
kövei álltak. A földbe egy ösztökével karcolt öles kört, melyet előtte hosszú szállal a
templom közepét jelző pecekhez kötözött, és így határozta meg, hová kell kerülni a
kövekből kirakott égi gyűrűnek. Kijelölte mind a harminc pillér helyét, majd peckeket vert
le a földbe, ahol a nap házának állnia kellett. A szentély közepén már egyetlen növény
sem élt meg, olyan sokan tapodták a földet minden áldott nap, és a törmelékhalmokat,
melyek Sarmennyn köveinek valamikori helyét jelezték, a kör valamennyi pontjára
s z é t r u g d a l t á k .
Camaban hat fűzfavesszőt adott Sabannak, amit pontosan méretre vágott, és azt is
megszabta, hány kőre van szükség minden egyes hosszból. A leghosszabb pózna
négyszer olyan magas volt, mint egy férfi, és azt mutatta, milyen magasan kell kiállnia a
földből a legnagyobb pilléreknek. Saban tudta, hogy egy követ teljes magasságának
legkevesebb a harmadáig le kell ásni a földbe, hogy ellenállhasson a viharoknak és
szeleknek. Camaban két ilyen roppant sziklatömböt követelt, ám amikor felkereste
Cathallót, Saban csak egy ilyent talált. A legközelebbi méret legfeljebb akkor lehetett elég,
ha nem temették elég mélyre. A rövidebb köveket viszonylag könnyen kiválasztotta, épp
elég hevert szerteszét a zöldellő dombokon, de időről időre visszakanyarodott ahhoz a
gigászi kősziklához, amelynek a napkapu egyik pillérét kellett kiadnia.
Igazi monstrum volt csakugyan, olyan hatalmas, mintha magának a földnek lenne egyik
bordacsontja. Fekve alig emelkedett ki a földből, mohával benőtt oldala csupán térdéig
ért, és nagyobbik része mélyen a földbe temetkezett. A legszélesebb pontján négy
lépésnyire terpeszkedett, a hossza pedig meghaladta a tizenhárom lépést is. Tizenhárom
lépést! Ha sikerülne felállítani, gondolta Saban, csakugyan az eget verdesne, de hogyan
emeljék fel? Egyáltalán, hogyan szakítsák el a földtől és vigyék Ratharrynba?
Megsimogatta a sziklát, megérezte a nap melegét mohával borított felszínén. Azt még el
tudta képzelni, hogy a kisebb köveket kiássák és a szánok tölgyfagerendáira buktatják, de
azt már kétellte, hogy létezik annyi ember, amennyi kiemelhetné ezt a sziklát a földből.
De bárhogy is emelték ki, mindenképp építeni kellett egy olyan szánt, mely háromszor
hosszabb volt minden korábbinál, és ezt Cathallóban kellett összeácsolni, ahol egy
hosszú és keskeny kunyhóban kiszáríthatták az ehhez való tölgyfagerendákat. A száraz
fa majd olyan erős, mint a zöld, csak sokkalta könnyebb, és Saban úgy gondolta, hogy a
lehető legkönnyebb szánt kell összeácsolnia, ha ezt a sziklát valaha is le akarja vinni a
hegyek közül. Egy évig szárítani fogja a fát, és ez idő alatt megoldást kell találnia arra,
hogy miként emelje ki a követ a földből.
Aurennára Cathallo szentélyében akadt rá. Asszonya különös öltözéket viselt: a
szarvasbőrön számtalan apró vágást ejtettek, melyekbe szajkótollakat varrtak, ettől az
öltözék kéken és fehéren reszketett a legkisebb széltől is.
- Az emberek elvárják, hogy egy pap különbözzék tőlük adott magyarázatot Aurenna az
öltözékére, miközben Saban arra gondolt, hogy talán még sosem látta őt ennyire
gyönyörűnek. Sápadt bőre még mindig makulátlannak tűnt, tekintete egyszerre
erőteljesnek és gyengédnek, még durván lenyirbált haja is visszanőtt, hogy arányló
kámzsaként övezze arcát. Sugárzóan boldognak tetszett, és csak nevetett Saban
aggodalmán, hogy Cathallo legyőzött népe fel találja gyújtani a kiszárított gerendákat. -
Keményen dolgozni fognak, hogy mielőbb felépülhessen a templom - ígérte.
- Miért tennék ezt? - kérdezte Saban kétkedve.
- Mert miután befejezték a templomot - magyarázta Aurenna - szabadok lesznek újra.
Megígértem nekik.
- Hogyan ígérhettél nekik szabadságot? - kérdezte Saban. Mit fog szólni ehhez
C a m a b a n ?
- Camaban meghajol Slaol akarata előtt - felelte Aurenna. Átsétált Sabannal a falun, de
bárhogy is bizonygatta Cathallo népének ösztönös jóságát, az itteniek komornak és
megkeseredettnek tűntek Saban szemében. Törzsfőjük meghalt, varázslónőjük eltűnt,
Ratharryn lándzsásainak uralma alatt kellett élniük, és Saban továbbra is rettegett attól,
hogy eltüzelik értékes gerendáit. Féltette Aurenna és két gyermeke életét is, Aurenna
azonban nevetség tárgyává tette félelmeit. Elmondta, hogy visszautasította Ratharryn
harcosainak védelmét, és mindig egymagában járja a porba tiport települést.
- Kedvelnek - mondta egyszerűen, és Saban azt is megtudta, hogy sikerült sértetlenül
megőriznie a szentélyt. Haragg le akarta rontani és Ratharrynba akarta szállítani a
templom köveit, de Aurennának sikerült meggyőznie Camabant, hogy mindent hagyjanak
a régiben. - Az a feladatunk, hogy kedveskedjünk Lahannának, nem pedig hogy
megbántsuk - érvelt, és a templom a helyén maradt, amit Cathallo népe némi
megnyugvással vett tudomásul.
Valamiért megnyugtatónak találták Aurenna jelenlétét is. Aurenna Lahanna papnőjének
vallotta magát, s bár Haraggnak engedelmeskedve nem áldozott élő teremtményeket,
komoly gondot fordított arra, hogy megtanulja a törzs rítusait. Minden éjjel énekelt a
holdnak, és minden hajnalban háromszor körbefordult, hogy Lahanna elmúlását
gyászolja. Kikérte Cathallo papjainak tanácsát, beosztotta az élelmet, hogy senkinek se
kelljen éheznie, és ami a legtöbb, éppoly hozzáértő gyógyítónak bizonyult, mint Sannas
vagy Derrewyn. Utóbbinál még jobbnak is tartották, főként mert Aurenna szerette a
gyermekeket, és amikor az asszonyok elhozták fiaikat vagy leányaikat, olyan
kedvességgel és türelemmel oldotta fájdalmukat, amilyenről Derrewyn sosem tett
tanúbizonyságot. Aurenna kunyhójában mostanra tucatnyi elárvult kisgyermek élt, akiket
ő etetett, ruházott és tanított, és a kunyhó afféle találkozóhelye lett a törzs asszonyainak.
- Szeretek itt élni - vallotta be Aurenna, miután ő és Saban visszaérkeztek a szentélyhez.
- Boldog vagyok itt.
- És én '69s boldog leszek veled - toldotta meg Saban vidáman.
- Velem? - Aurenna gyanakvónak tűnt.
Saban elmosolyodott. Télközép óta nem látta asszonyát, aki nagyon hiányzott neki.
- Nemsokára elkezdjük elhordani a köveket - felelte. - Előbb a kisebbeket, azután a
nagyokat, ezért sok időt kell itt töltenem. Rengeteg időt.
Aurenna a homlokát ráncolta.
- De nem itt - jelentette ki - az én kunyhómban. - Gyermeksereg rontott ki az ajtón, az élen
Leirrel. Saban felkapta fiát, megpörgette és feldobta a levegőbe, ám amint biztonságban
földet ért, Aurenna arrébb hessegette, és megragadta Saban karját. - Nem lehetünk úgy
együtt, mint régen. Nem lenne helyénvaló.
- Mi nem lenne helyénvaló? - mordult fel Saban.
Aurenna néhány lépést néma csendben tett meg. A gyermekek követték, apró arcukon
lázas izgalom fénylett.
- Te és én, az általunk épített templom szolgái vagyunk - magyarázta Aurenna - és az a
templom Lahanna menyasszonyi temploma is lesz.
- Mi köze ennek hozzád és hozzám?
- Lahanna tiltakozni fog a házasság ellen - felelte Aurenna. Megpróbált Slaol vetélytársa
lenni, mi pedig az isten alá akarjuk rendelni az idők végezetéig. Nem csoda, ha ellenáll.
Az én feladatom az, hogy megnyugtassam. Ezért küldtek ide. - Megállt, hogy Sabanhoz
forduljon. - Hallottad a szóbeszédet, miszerint Derrewyn még mindig él?
- Hallottam - mordult fel Saban.
- Ő arra bíztatja Lahannát, hogy szálljon szembe velünk, ezért nekem szembe kell
szállnom Derrewynnel. - Békésen elmosolyodott, mintha választ adott volna Saban
valamennyi kérdésére.
Saban az árokra meredt, melynek árnyékos mélyét kosborok rózsaszín és barna szirmai
borították el. A gyermekek ott ugrándoztak Aurenna körül, aki kis darabokat tört le egy
lépesmézből, hogy mohó kezükbe nyomja. Saban visszafordult felé, és mint mindig, most
is elkápráztatta őt Aurenna szépsége.
- Lakhatnék veled - intett Sannas régi kunyhója felé. - Sokkal jobb itt, mint Ratharrynban,
legalábbis amíg a köveket hordjuk.
- Ó, Saban! - korholta Aurenna mosolyogva. - Hát nem értettél meg semmit? Levágtam a
hajam! Elfordultam a korábbi életemtől! Lahannának szentelem magam, egyedül és
kizárólag Lahannának. Nem Slaolnak, nem neked, nem másnak, csakis Lahannának!
Amikor a templom megépül, újra egyesülünk egymással, hiszen azon a napon Lahannát
is kiragadjuk végtelen magányából, ám addig osztoznom kell vele a magányon.
- De hát házasok vagyunk! - tiltakozott Saban dühödten.
- És házasok leszünk újra - védekezett nyugodtan Aurenna - ám addig Lahanna papnője
leszek, és ez az én áldozatom.
- Camaban kért erre? - kérdezte Saban keserűen.
- Megálmodtam - felelte Aurenna határozott hangon. Lahanna meglátogat álmaimban.
Ellenáll, ez természetes, de én türelmes vagyok vele. Asszonyként látom őt, aki ragyogó
hosszú köntöst visel. Olyan gyönyörű, Saban. Olyan gyönyörű, és olyan fájdalmas. Látom
őt az égen, magamhoz hívom, és néha meg is hallgat. És amikor majd elhozzuk Slaolt a
templomba, ő is eljön hozzánk. Biztos vagyok ebben. - Elmosolyodott, mintha arra várna,
hogy Saban is osztozik boldogságán. - Ám addig a napig - tette hozzá - nyugodtnak,
engedelmesnek és jónak kell lennünk. - Odafordult a gyermekekhez. - Milyennek kell
l e n n ü n k ?
- Nyugodtnak, engedelmesnek és jónak - feleltek azok kórusban.
Aurenna visszafordult Sabanhoz.
- Nem gátolhatom meg, hogy a kunyhómba gyere - mondta halkan - de ezzel elriasztod
Lahannát, és nem lesz értelme megépítened azt a templomot.
Amint visszatért Ratharrynba, Saban felkereste Haraggot, és elmondta a főpapnak, amit
Aurennától hallott. Haragg meghallgatta, elgondolkodott egy ideig, azután vállat vont.
- Te ezt az árat fizeted - közölte - márpedig valamennyiünknek meg kell fizetnünk ezért a
templomért. A fivéredet látomások gyötörik, én akaratom ellenére újra pap lettem, te egy
időre elvesztetted Aurennát. Minden jóért fizetni kell.
- Akkor hát ne erősködjek, hogy háljon velem?
- Inkább szerezz egy rabszolgalányt - felelt Haragg komor hangon. - Feledd el Aurennát.
Neki osztoznia kell Lahanna magányán, neked templomot kell építened. Szerezz
magadnak egy rabszolgalányt, és felejtsd el a feleséged. És építs, Saban, építs mielőbb.
Mielőtt Saban építhetett volna, még el kellett hoznia a köveket Cathallóból. Tudta, hogy
nem szállíthatja azokat egyenesen Ratharrynba, mert így kereszteznie kellett volna
Maden lápvidékét és a falutól délre emelkedő meredek dombokat. A nagyobb köveket
sosem juttatta volna át ilyen akadályokon, ezért az egész nyarat azzal töltötte, hogy
igyekezett alkalmasabb útvonalat találni. Ragaszkodott hozzá, hogy útjaira Leir is
elkísérje, hiszen eljött az ideje, hogy a fiú is megtanulja, miként maradhat életben a
falvaktól távol. Ő és Leir bebarangolták az egész nyugatot, hogy olyan útvonalra leljenek,
mely elkerülte az ingoványokat és a meredek dombokat. Felfedezőútjaik kitartottak a nyár
javarészére, míg Saban végül ráakadt egy csapásra, mely Cathallóból a nyugvó nap
irányába vezetett, majd hatalmas ívet vett, hogy nyugatról közelítse meg az Ég
Templomát.
Saban élvezte Leir társaságát. Szüntelenül a számkivetetteket fürkészték, de nem láttak
egyet sem, miután a nyugati vidéken mindenütt Ratharryn vadászai jártak. Saban
megtanította Leirt az íj használatára, és utolsó együtt töltött napjukon, amikor leterített egy
egyéves őzbakot, engedte, hogy Leir végezzen az állattal. A fiú lelkes tanítványnak
bizonyult, bár láthatóan meglepte, mekkora erő kell egy szarvas bőrének átütéséhez.
Sikerült elkerülnie a vadul kapálódzó patákat és a megsebzett állatba döfnie a lándzsát,
Saban pedig, minthogy fia most ölt először, bedörgölte Leir arcát az őzbak vérével.
- Életre kelhet még a szarvas? - kérdezte Leir atyjától.
- Nem hiszem - felelte Saban mosolyogva. Lenyúzta a bőrt az állat hasáról, majd elővette
kését, hogy felvágja a zsigereket takaró izomszalagokat. - Alig hagyunk valamit a
t e s t é b ő l .
- Anya azt mondja, valamennyien új életre kelünk - mondta Leir komoly hangon.
Saban letérdelt fia elé. Kezét és csuklóját elborította az állat vére.
- Mit mondott neked?
- Azt mondta, a sírok üresek lesznek, amint megépítjük a templomot - felelt Leir őszintén.
- Mindenki, akit csak szerettünk, visszatér az életbe. Ezt mondta. Saban arra gondolt,
hogy fia talán félreértette Aurenna szavait.
- És hogyan etetnénk valamennyiüket? - kérdezte. - Az élőknek sem könnyű elég élelmet
találni, nem hogy a holtaknak.
- És senki sem lesz többé beteg - folytatta Leir - és senki sem lesz többé boldogtalan.
- Ezért építjük fel azt a templomot - bólintott Saban, majd visszatért a meleg tetemhez, és
késével felvágta az izmokat, hogy a szarvas összetekeredett belei kiömölhessenek. Úgy
döntött, hogy Leir biztosan összezavarodott, hiszen sem Camaban, sem Haragg nem
állította, hogy a templom legyőzheti a halált, ám azon az éjjelen, miután ő és Leir elvitte a
szarvast Ratharrynba, megkérdezte Camabant Aurenna szavaival kapcsolatban.
- Nem lesz többé halál? - kérdezte élesen Camaban. Ő és Saban atyjuk régi kunyhójába
vonult vissza, ahol Camabanról immár féltucatnyi rabszolgalány gondoskodott. A fivérek
megosztoztak a disznóhúsból álló vacsorán, és Camaban most az egyik oldalbordáról
rágcsálta le a maradékot. - Aurenna azt mondja?
Legalábbis Leir szerint.
Márpedig Leir eszes gyerek. - Camaban véres arcú unokaöccsére sandított, aki békésen
aludt a kunyhó egyik sarkában. Azt hiszem, lehetséges - mondta végül óvatosan.
- Hogy a holtak feltámadjanak? - kérdezte Saban elképedve.
- Ki tudja, mi fog történni, miután az istenek újra egyesülnek? - kérdezte Camaban,
miközben újabb csontot halászott ki a tálból. - A télnek mindörökre vége lesz, ebben
biztos vagyok, miért ne lehetne hát vége a halálnak is? - Hosszú ideig némán
gondolkodott. - Miért imádkozunk?
- Jó termésért, egészséges gyermekekért - vágta rá Saban.
- Azért imádkozunk - javította ki türelmesen Camaban mert az élet nem a vég. A halál
sem a vég. A halál után tovább élünk, de hol? Lahannával, az éjszakában. Lahanna
azonban nem adhat életet, csakis Slaol, a templom pedig elveszi a holtakat Lahannától,
és Slaolnak adja őket. Aurennának talán igaza van. Egyél egy kis szedret, idén most
terem először és nagyon finom. - Az egyik rabszolgalány szedret hozott nekik, és most
letelepedett Camaban mellé. Vézna, fiatal teremtés volt Cathallóból, nagy kerek
szemekkel és boglyas fekete hajjal, és most Camaban vállára hajtotta a fejét, hogy
évődve cirógatni kezdje a mellkasát. - Aurenna régóta gondolkodik ezekről a kérdésekről -
folytatta Camaban - míg én csak a templommal foglalkoztam. Azt gondolja, hogy az
istenek megjutalmaznak bennünket, amiért újraegyesítjük őket, és ez valószínűnek is
tűnik, nem igaz? És mi lehetne nagyobb jutalom annál, hogy véget vetnek a
halandóságnak? - Beletett egy szedret a lány szájába. - Mikor leszel készen elszállítani a
k ö v e k e t ?
- Amint a fagy megkeményíti a talajt.
- Rabszolgákra lesz szükséged. - Camaban újabb szem szedret adott a lánynak, aki
játékosan megharapta az ujját, mire Camaban megcsípte az orrát, ezzel hangos
visongásra késztette. - Télen újabb csapatokat küldök ki, hogy még több rabszolgát
g y ű j t s e n e k .
- Igazából nem rabszolgákra van szükségem. - Saban irigyelte fivérétől a fiatal lányt. Nem
fogadta meg Haragg tanácsát, bár sokszor erős kísértést érzett rá. - Ökrökre van
s z ü k s é g e m .
- Szerzek neked ökröket - ígérte Camaban - de rabszolgákra attól még szükséged lesz.
Meg is kell faragnod a köveket, ugye emlékszel? Az ökrök erre aligha képesek!
- Faragni? - hördült fel Saban, felriasztva Leírt.
- Hát persze! - kiáltott Camaban. Szabad kezével a templomot jelképező fahasábok felé
mutatott, melyekkel korábban Leir játszadozott. - A köveknek éppoly simáknak kell
lenniük, mint azoknak a hasáboknak. Bármely törzs képes felállítani a durva köveket,
ezért nekünk meg is kell formálnunk azokat. Gyönyörűek lesznek. Tökéletesek.
Saban elborzadva hallgatta fivére esztelen követelését.
- Tudod te, milyen kemény egy kőszikla? - kérdezte tőle gúnyosan.
- Csak azt tudom, hogy a köveket meg kell faragni, és te leszel, aki ezt elvégzi -
makacsolta meg magát Camaban. - Csak azt tudom, hogy minél többet beszélünk róla,
annál tovább fog tartani.
Saban és Leir másnap visszatért Cathallóba. A szarvas megkérgesedett és felpattogzott
vére még mindig összemaszatolta a fiú arcát, amint Leir odaszaladt anyjához, és Aurenna
elszörnyülködve nézte. Az ujjaira köpött, hogy letörölje a vért, csak azután kezdte Sabant
k o r h o l n i .
- Nem kell megtanulnia a gyilkolást! - tiltakozott.
- Ez a legfontosabb, amit egy férfinak tudni kell - vélte Saban.
- Ha nem ölsz, nem eszel.
- A papok nem vadásznak az élelemre - csattant fel Aurenna - márpedig Leirből pap lesz.
- Talán nem is akar az lenni.
- Megálmodtam! - erősködött Aurenna, megint csak ahhoz a hatalomhoz fordulva, mellyel
Saban nem szállhatott vitába. Az istenek már döntöttek - közölte, miközben magával
húzta Leirt.
Aratás után Saban lehozta az első kősziklát a hegyről. A görgetegkő a kisebbek közül
volt, mégis huszonnégy ökör kellett, hogy a szánt levontassa a domboldalon. Az ökröket
három sorba állították, minden sorba nyolc állat került, és valamennyi sor mögé egy-egy
roppant fatörzs, amelyhez a hámokat erősítették. Minden törzset két hosszú, megsodort
ökörbőrből készült kötéllel kötöztek a szánhoz. Saban már az első néhány lépés után
felfedezte, hogy a hátul haladó ökrök hajlamosak átlépni a hámkötelet, valahányszor az
elöl haladó ökrök megakadtak, és a kövek így jottányit sem mozdultak, amíg nem
kerítettek tucatnyi kisfiút a faluból, és nem tanították meg nekik, hogy az igavonó állatok
között járjanak, és tartsák magasra a köteleket, valahányszor lelassul a tempó. A fiúknak
ösztökéket is adtak, míg tucatnyi társuk a férfiakkal együtt a kövek előtt haladt, hogy
felkapkodja a lehullott ágakat és félrerugdossa a földtúrásokat, melyek megakaszthatták a
szán haladását. Tíz másik ökröt a szikla mögött vezettek. Némelyikükkel a megbetegedett
jószágokat váltották fel, míg a többi a takarmányt és a tartalék köteleket hordozta.
Egy teljes napba telt, míg a követ lehozták a dombról és átvontatták Cathallo szentélyén,
ahol a helybéli asszonyok kórusa Aurenna vezetésével zengett dicséretet Lahannának.
Haragg is eljött Ratharrynból, és széles mosollyal figyelte, ahogy az első követ
átvonszolták a szentély pillére között. Ibolyából szőtt koszorúkkal ékesítette fel az ökrök
szarvát, míg a cathallói papok bakszakállal szórták meg a sziklát. Cathallo lakói közül
elsőként a papok békéltek meg Ratharryn uralmával, alighanem azért, mert Camaban
külön gondot fordított arra, hogy bronzzal, borostyánnal és gagáttal fizesse meg
s z o l g á l a t a i k a t .
Az ökrök hámja szintén a maguk bőréből készült, ám mindjárt az első nap véresre
dörzsölte az állatok nyakát, ezért Saban befogta a fiúkat a hámok kizsírozására.
Másnapra Cathallo látótávolságán kívülre értek. Éjszakára a legtöbben visszatértek a
településre, csak alig maroknyian maradtak hátra Sabannal, hogy a követ őrizzék. Tüzet
raktak, majd megosztoztak a szárított húsból és a közeli erdőben szedett körtéből,
szederből álló vacsorán. Három férfi és négy fiú húzódott Saban és a tűz mellé.
Valamennyien Cathallóból jöttek, és kezdetben feszengtek Saban társaságában, de
miután elköltötték a vacsorát, és a lángok örvénylő szikraesőt köpködtek az égbolt felé, a
férfiak egyike odafordult Sabanhoz.
- Igaz, hogy Derrewyn barátja voltál? - kérdezte.
- Igen!
- Még életben van - közölte a férfi harciasan. Éktelen heget viselt az arcán, ahol a
Ratharryn ellen vívott vesztes ütközetben egy nyílvessző megsebezte.
- Remélem, hogy életben van - bólintott Saban.
- Reméled? - A férfi zavartnak tűnt.
- Mint magad is mondtad, a barátom volt. És ha életben van tette hozzá Saban - akkor te
is jobban teszed, ha hallgatsz róla, hacsak nem akarod, hogy Ratharryn lándzsásai
tovább keressék az erdőben.
Egy másik férfi rövid dallamot játszott kis flótáján, melyet egy gém csontjából készített.
- Kereshetik, ahol csak akarják - közölte, miután levette ajkáról a hangszert - de
megtalálni sosem fogják. Sem őt, sem a gyermekét.
Az első férfi, akit Vennarnak hívtak, megbökdöste a tüzet, majd oldalvást Sabanra
s a n d í t o t t .
- Nem félsz idekint lenni velünk?
- Ha félnék - vonta meg a vállát Saban - akkor nem lennék itt.
- Nem kell félned - mondta Vennar csendesen. - Derrewyn azt mondja, hogy egy ujjal sem
nyúlhatunk hozzád.
Saban elmosolyodott. Egész nyáron gyanította, hogy Derrewyn a közelben lehet, és
kapcsolatban áll törzsével, még ha erről Cathallo hódítói mit sem sejtenek. Meghatotta,
hogy külön rendelkezett az ő életéről.
- Ha megpróbáljátok megakadályozni, hogy Ratharrynba vigyem a köveket -
figyelmeztette őket - akkor meg kell küzdenetek velem, talán meg is kell ölnötök.
Vennar megrázta a fejét.
- Ha mi nem visszük el a köveket, elviszi valaki más.
- Amellett - toldotta meg a flótás - asszonyaink tartanak annyira Lahanna haragjától, hogy
ne engedjenek megölni.
- Lahanna haragjától? - kérdezte Saban értetlenül. Ratharryn bosszújától talán, de
Lahanna haragjától?
Vennar a homlokát ráncolta.
- Asszonyaink közül sokan úgy tartják, hogy Aurenna maga Lahanna.
- Olyan gyönyörű - szúrta közbe a másik férfi vágyakozva.
- És Slaol sosem venné el az életét - fejezte be a mondatát Vennar. - Igaz ez?
- Ő nem Lahanna - jelentette ki Saban, attól tartva, hogy mit tesz Derrewyn, ha egyszer
értesül erről.
- Az asszonyok szerint az - erősködött Vennar, és Saban kihallotta a hangjából, hogy
Vennar sem tudja biztosan, mit higgyen: tartsa magát régi hitéhez és Derrewynhez, vagy
elfogadja Aurenna újsütetű tekintélyét. Saban kétellte, hogy maga Aurenna bátorította
volna a szóbeszédet, Camabantól azonban nagyon is kitelt az ilyesmi. Cathallo népe
elveszítette varázslónőjét, s ugyan ki alkamasabb egy varázslónő felváltására, mint egy
istennő? - A Kintiek nem imádták istennőjükként? - kérdezte Vennar.
- Asszony ő - erősködött Saban - közönséges asszony.
- Akárcsak Sannas volt - vetette közbe Vennar.
- Ha a fivéred Slaolnak vallja magát - toldotta meg a flótás akkor Aurenna miért ne
lehetne Lahanna?
Saban azonban nem volt hajlandó tovább beszélni erről. Álomra hajtotta a fejét, vagy még
inkább beburkolózott köpenyébe, figyelte az izzó füst mögött parázsló csillagokat, és azon
tűnődött, hogy Aurenna talán csakugyan istennővé változott szépsége mit sem fakult, a
békesség sosem hagyta el, magabiztossága kikezdhetetlen.
Tizenegy napjukba telt, míg a kővel Ratharrynba értek, s miután megérkeztek, Vennar és
emberei máris visszafordították az ökröket és a szánt Cathallo felé, hogy újabb követ
hozzanak. Maga Saban az Ég Templomában maradt. Az első kő a legkisebbek közül való
volt; idővel ebből lett a pillérekre emelt égi gyűrű tizenharmadik köve. Camaban két kört
karcolt a földbe, hogy megjelölje a gyűrű helyét, és megparancsolta, hogy a követ a két
kör által kijelölt sávra fektessék.
- Meg kell faragni - közölte most Sabannal - hogy a külső pereme illeszkedjen a
nagyobbik körhöz, és a belső ív felvegye a kisebbik kör alakját.
Saban a kőtömbre meredt, melynek kidudorodó szélei túlnyúltak mindkét körön.
Camaban ragaszkodott hozzá, hogy a zárókő beleilleszkedjen egyetlen cikkelybe.
A gyűrű mind a harminc kövének azonos hosszúságúnak kell lennie - magyarázta lázas
izgalommal - és a végeiket se csaphatod le egyenesre. - Felkapott egy mészkő kavicsot,
és rajzolni kezdett a sziklatömb egyik lapos oldalára. - Az egyik végén nyelvet kell
kiképezned, a másik végén egy hasadékot, hogy a kövek csapja pontosan illeszkedjék a
következő kő vájatába, végig az egész gyűrűn.
- Ezzel az erővel a napot is megfaraghatnák, gondolta Saban, felitathatnák a tengert,
vagy megszámlálhatnák a fák leveleit. És nekik nemcsak az égi gyűrűt kell megfaragniuk,
de a harminc kősziklát is, mely a magasban tartotta, nem beszélve a nap házának
tizenhárom pilléréről, mely ezeknél is magasabbra szökött. Camaban pontosan
kiszámította minden egyes kő méretét, és fűzfavesszőket vágott, hogy az adatokat
r ö g z í t s e .
Saban a templom közelében emelt kunyhójában tartotta a vesszőket. Ez a kunyhó lett új
otthona. Rabszolgák hoztak neki tűzifát és ivóvizet, ők főzték meg az ételét, és egyre
újabb rabszolgákat kapott, akik a télközépre megérkezett első hat követ megfaragták.
A hat görgetegkő lapos volt, mint minden Cathallóból származó szikla. Az alsó és felső
oldalak párhuzamosan, szinte tökéletesen egyenesen futottak, valamennyi sziklán
megközelítőleg ugyanabban a távolságban, ezért nem kellett mást tenniük, mint
lecsapkodni a végeket, hogy a szikla hasáb alakú legyen, majd az oldalakat hozzámérni a
Saban kunyhójában őrzött fűzfavesszőkhöz. A kövek ugyanakkor iszonyú keménynek
bizonyultak, sokkal keményebbnek, mint Sarmennynből származó társaik, és a
rabszolgák eleinte számolatlanul törték szét kőszekercéiket, ezért Sabannak még
keményebb követ kellett keresnie. Szekerce gyanánt végül emberfej méretű kőgolyókat
használtak, melyekkel a rabszolgák megállás nélkül a sziklát döngették, és minden
csapással elvált egy-egy kőszilánk a sziklatömb felszínéről. Szilánkról szilánkra, darabról
darabra formálták meg a köveket.
A rabszolgák munka közben sajátították el a kőfaragást. Felfedezték, hogy gyorsabb, ha
sekély árkokat vájnak a kő felszínébe, azután kipattintják az árkokat elválasztó gerinceket.
Egyes sziklák szürke felszínét barna vonalak hálózták be. Saban felismerte, hogy az
elszíneződés a kövek gyenge pontjairól árulkodik, és ezt olykor ki is használhatták, ha a
vonal az eltávolításra szánt részen húzódott. Ha tucatnyi pöröly egyszerre sújtott le a
barna vonal egyik felén, egyszerre nagyobb darabokat is leválaszthattak a szikláról, és ha
ezzel kudarcot vallottak, Saban tüzet gyújtott a vonal hosszában, és addig táplálta, míg a
lángok tombolni nem kezdtek, majd disznóhájjal locsolta meg, mely továbbította a
perzselő hőséget a szikla felszínén. Addig engedte, hogy a háj sercegjen és pezsegjen,
amíg szinte a szikla is tűzpirosra forrósodott, azután a munkások hideg vizet locsoltak a
tűzre, és a kő legtöbbször végighasadt a vonal mentén. Az alapanyag egy része már
repedten érkezett, ilyenkor a rabszolgák ékeket vertek a hasítékokba, és a pörölyökkel
választották le a felesleges részt, míg hidegebb éjszakákon vizet csorgattak a résekbe, és
hagyták, hogy a víz jéggé fagyva megtegye a magáét. A munka javarészét mégis nyers
emberi erővel, pattintással, őrléssel és pörölyözéssel kellett elvégezniük, és a szekercék
csapkodása, az őrlőkövek csikorgása egy pillanatra sem szűnt. Saban még álmában is a
durva hangokat, a recsegést-ropogást, a kövön súrlódó kő csikorgását hallotta; bőre
éppoly szürkévé vált, mint maguk a kövek, haját és szakállát eltelítette a daraszerű kőpor.
A második évben nyolc kő érkezett, tizenegy a harmadikban, és Sabannak egyre újabb
munkásokat kellett találnia, akik a követ őrölték, vésték, hasították és forrósították, de
további rabszolgák kellettek ahhoz is, hogy a templomba hordják az élelmet és vizet, ezért
Camaban immár állandósult háborút vívott szomszédaival, csak hogy biztosítsa a kellő
munkaerőt. A portyázó csapatok némelyikét ő maga vezette. Kardot és bronzlemezekkel
kihányt tunikát viselt, és a fejébe szorosan illeszkedő sisakot húzott, amelynek
bronzlapkáit öblös edény formájában szegecselték össze. A férfiak éppoly rátermett
harcosnak tartották, mint Lengart, különb varázslónak, mint amilyen Sannas volt, és akit
lándzsával nem győzhettek le, azokat Camaban félelmetes hírnevével rémisztették
m e g a d á s r a .
De még a varázslat sem formálhatta meg a köveket, és a rablóhadjáratok szüneteiben
Camaban egyre türelmetlenebbül szemlélte a lassú haladást. Egy alkalommal látta, hogy
a rabszolgák énekelnek munka közben, és ez mérhetetlenül feldühítette.
- Fogd őket keményebben!
- Olyan keményen dolgoznak, amennyire csak telik tőlük védekezett Saban.
- Akkor hogy maradhat erejük énekelni?
- Az ének ütemére dolgoznak - magyarázta Saban.
- Egy ostorral gyorsabb ütemet diktálhatnánk - zsörtölődött Camaban.
- Nem fogom ostorozni őket - vetette meg a lábát Saban. - Ha gyorsabb munkát akarsz,
akkor küldj még több élelmet. Küldj még prémeket. Ők nem az ellenségeink, testvér,
hanem azok az emberek, akik valóra váltják az álmunkat.
Lehetett azonban bármennyire is elégedetlen '61 haladással, Camabant ez sem gátolta
abban, hogy egyre újabb és újabb munkát adjon. Azt akarta, hogy a pilléreket illesszék
össze a fedőkövekkel, s így az égi gyűrű soha ne eshessen le. Saban maga úgy gondolta,
hogy elég a köveket a pillérek tetejére fektetni, ám Camaban ragaszkodott hozzá, hogy
azokat is rögzítsék, ezért minden pillér tetején két külön csapot kellett kifaragni. Idővel a
fedőkövek alsó felébe is lyukakat kellett fúrni, hogy a csapok ezekbe illeszkedjenek, de
Saban nem végezhette el ezt a munkát, amíg a pilléreket fel nem állították, és ki nem
mérte, hogy pontosan hol kell lennie a furatoknak.
És Camaban egyre tovább finomított a templomon. Felkereste Cathallót, és órákon át
tárgyalt Aurennával, olyan sokáig, hogy a népek már hírbe hozták őket egymással, amíg
Haragg el nem oszlatta a szóbeszédet, és ki nem jelentette, hogy csak a templom ügyéről
beszélnek. Saban rettegett ezektől a beszélgetésektől, melyek nyomán egyre újabb és
egyre lehetetlenebb követelések születtek. A munka negyedik évében Camaban azt
tudakolta, felfigyelt-e rá Saban, hogy a ratharryni templomdúcok némelyike a földtől
mintha egyforma szélesen nőne az ég felé.
Saban éppen tűzifát halmozott fel az egyik kőszikla alá. Felegyenesedett, és a homlokát
r á n c o l t a .
- Azért tűnnek egyenesnek és egyformának, mert azok is.
- Nem - rázta a fejét Camaban. - Aurenna látott egy kunyhót felépülni Cathallóban, és azt
mondja, hogy az egyik gerenda a vége felé elkeskenyedett, de miután felállították, már
szálegyenesnek tűnt. Beszéltem erről Galethszel, és ő azt mondja, hogy ez csak
k á p r á z a t .
- Káprázat? Úgy érted, varázslat? - kérdezte Saban.
- Slaol kíméljen meg az ostobáktól! - Camaban megragadott egy mészkődarabkát, és
félresöpörte a tűzifát, amit Saban oly gondosan felhalmozott. - A fatörzsek egyik vége
mindig szélesebb a másiknál - magyarázta, miközben egy elkeskenyedő végű hasábot
karcolt a szikla felszínébe. - Galeth szerint léteznek olyan törzsek, hogy teljes hosszukban
ugyanolyan vastagok, de ezek, mint mondja, a tetejüknél mindig szélesebbnek tűnnek.
Csak azok néznek ki egyenesnek, amelyek felfelé elkeskenyednek, míg az egyenesek
torznak tűnnek. Ezért akarom, hogy hegyezd ki a sziklákat. A tetejüknél valamivel
keskenyebbek legyenek, mint a lábuknál. - Camaban elhajította a krétát, és összeütötte a
tenyerét. - Nem kell túl sokat lefaragnod. Mondjuk, úgy egy tenyérnyit minden oldalról. így
minden kő szabályosnak tűnik majd.
Egy holddal később Camaban bejelentette, hogy Aurenna álmában a kövek oldalait
fényesre csiszolták, és Saban ekkorra már olyannyira belefáradt a mérhetetlen feladatba,
hogy csak bólintott egyet. Meg sem próbálta megértetni Camabannal, milyen iszonyú
erőfeszítés kell ahhoz, hogy egy sziklatömb mind a négy oldalát megcsiszolják, ehelyett
kiküldött hat fiatalabb rabszolgát, hogy álljanak neki az egyik befejezett pillérnek. A
rabszolgák dörzsölni kezdték a kőfelszínt szekercéikkel, előre-hátra, előre-hátra, s olykor
kovából, homokból és kőporból álló csiszolóport szórtak a makacs sziklára. Egész nyáron
a szekercéket tologatták, előre-hátra, az érdes porral rongyosra csiszolták a saját kezüket
is, és a nyár végére elérték, hogy egy bárányirhányi területen elsimították a felszínt, s ha
ezt vízzel meglocsolták, a szikla tompán felfénylett.
- Tovább! - követelte Camaban. - Tovább! Ragyogjon!
- Még több munkásra lesz szükség - közölte fáradtan Saban.
- Miért nem ostorozod inkább azokat, akik már megvannak? kérdezte Camaban.
- Nem ostorozzuk őket - jelentette ki ezúttal Haragg. A főpap erősen sántított, roppant
háta meghajolt, izmai megereszkedtek, ám mély hangjából még most is erő sugárzott. -
Nem ostorozzuk őket - ismételte meg.
- Miért nem? - akarta tudni Camaban.
- Ez a templom vet véget a világ nyomorúságának - felelte Haragg. - Nem akarhatod,
hogy vérben és fájdalomban szülessék meg.
- Csak azt akarom, hogy végre elkészüljön! - csattant fel Camaban. Egy hosszú pillanatig
úgy tűnt, menten lecsap az egyik kősziklára becses buzogányával, és Saban előre
összerezzent, amint arra várt, hogy a simára csiszolt kőgolyó ezernyi szilánkra tör szét, de
Camaban ezúttal kordában tartotta indulatát.
- Slaol akarja, hogy elkészüljön - mondta inkább - és tudatta velem, hogy fel lehet építeni,
mégsem történik semmi! Semmi! Ha csak levizelnétek a köveket, akkor is gyorsabban
h a l a d n á t o k .
- Akkor adj Sabannak több munkást - vetette fel Haragg.
Camaban ezért újabb rablóhadjáratot '69ndított az északi népek ellen, és újabb
rabszolgákkal tért meg, akik ismeretlen nyelven beszéltek, vörösre tetoválták arcukat, és
olyan isteneket imádtak, melyekről Saban még csak nem is hallott, de még így is kevesen
voltak a kegyetlenül nehéz és fájdalmasan lassú munkához, és Saban eddig még meg
sem próbálta elhozni a legnagyobb köveket, melyekből a nap templom közepén
magasodó házának állnia kellett. Kivágta és leszabta a nagy szán csúszkáit, és ezeket a
rönköket most ott érlelte Cathallóban, de a gigászi köveket mindeddig mozdítani sem
m e r t e .
Galethhez fordult tanácsért. Nagybátyja immár vén volt és erőtlen, haja és szakálla alig
sóhajnyi. Asszonya, Lidda elhalt, ő maga megvakult, ám Galeth vakságában is látta maga
előtt a köveket, emelőket és szánokat.
A nagyobb kövek mozgatása sem nehezebb, mint a kisebbeké - mondta Sabannak. -
Csak akkor mindennek nagyobbnak kell lennie: a szánnak, az emelőknek, az igavonók
seregének. Galeth megborzongott. Meleg volt az este, ő mégis hatalmas tüzet gyújtott és
medveprémjébe burkolózott.
- Beteg vagy? - kérdezte tőle Saban.
- Csak a láz - legyintett Galeth.
Saban a homlokát ráncolta.
- Építhetek szánokat és készíthetek emelőket, de még így sem tudom, hogyan emelem fel
a köveket a szánokra. Túlontúl nagyok.
- Akkor a kő alá kell építened a szánt - vetette fel Galeth. Elhallgatott, és teste görcsösen
összerándult. - Semmi ez - legyintett újra - semmi, csak egy kis láz. - Kivárta, míg a
roham elmúlik, aztán elmagyarázta, hogy először is két árkot kell ásni a kő hosszú oldalai
mentén. Amint az árkok elérik a mészkő alapot, azokba kell fektetni a szán talpait. A követ
ezután meg kell emelni, támaszpont gyanánt a szántalpakat használva. - Előbb végezz az
egyik végével - tanácsolta Galeth - és tégy gerendákat a kő alá. Így nem kell szánra
tenned a követ, hanem a szánt a kő alatt építed meg.
Saban elgondolkodott. Működnie kell, döntötte el magában, méghozzá tökéletesen.
Rámpát kell építeni a szán elé, fűzte tovább a gondolatot, egy hosszú és enyhén lejtős
rámpát, hogy az ökrök kivonhassák a követ a sziklaágyból a földre. Hány ökör kellhet
ehhez? Galeth sem tudta a választ, bár gyanította, hogy több igavonóra lesz szükség,
mint amennyit valaha is befogtak egy szán elé. Több kötélre, több gerendára, hogy
elossza a kötelek terhelését, és több emberre, hogy az állatokat vezessék.
- De meg lehet csinálni - vélte az öregember. Újra megrázkódott, majd felnyögött.
- Beteg vagy, bácsikám.
- Csak a láz, fiú. - Galeth szorosabbra vonta a prémet reszketeg vállain. - Pedig boldogan
mennék a Holtak Lakóhelyére tette hozzá - az én drága Liddámhoz. Ugye te viszel majd,
S a b a n ?
- Hát persze, hogy én - felelt Saban - de még sok évig nem.
- Camaban azt mondja, hogy a holtak új életre kelnek majd folytatta Galeth, ügyet sem
vetve Saban derűlátására - bár én nem értem, hogyan.
- Mit mondott neked?
- Hogy még visszatérek. Hogy a lelkem az új templom kapuin át visszatér a földre. - Az
öregember sokáig nem szólt. A tűz táncoló lángjai olyan mélyen rajzolták ki arcának
barázdáit, mintha azokat késsel szabdalták volna. - Legalább húsz templomot építettem
életemben - törte meg végül a csendet - de egyszer sem láttam, hogy bármi is jobb lett
volna általuk. Talán ez most más lesz.
- Ez a templom más lesz - értett egyet Saban.
- Remélem is - sóhajtott fel az öregember - mert nem tudok szabadulni a gondolattól,
hogy Cathallo népe is pontosan ezt gondolta, amikor megépítette a nagy szentélyt. -
Galeth hangja elfúlt, és Saban eltűnődött azon, hogy nagybátyja esze korántsem kopott
meg annyira, amennyire az emberek gondolták. Vagy talán azt hiszed - emelte fel a
hangját Galeth - hogy azért hordták össze a köveket, mert nem akadt jobb dolguk? - Ezen
elgondolkodott egy darabig, majd kinyújtotta a kezét és megérintette a szarvasbőr
zacskót, amelyben Lidda megtisztított csontjait tartotta. Azt akarta, hogy a saját csontjait
keverjék össze asszonyáéval, mielőtt eltemetik. Megrázkódott újra, majd egyetlen
kézlegyintéssel eloszlatta Saban aggodalmát. - Ez a nagyobbik kő - kérdezte egy idő után
- karcsú?
Saban talált egy darab gyújtóst a kunyhó egyik sarkában, és ezt nyomta Galeth kezébe.
- Olyasmi, mint ez.
Galeth kitapogatta a hosszú, vékony faszilánkot.
- Tudod, mit kellene tenned?
- Mondd el.
- Oldalvást tedd a lyukba - tanácsolta az öregember, és meghajlította a hosszú, vékony
fadarabot. - Egy hosszú, lapos kő képes elpattanni, miközben beágyazod - magyarázta.
Oldalvást fordította a fát, és sehogyan sem tudta meghajtani vagy eltörni, ám amikor a
lapos oldalára fordította, a legkisebb erőfeszítéssel elpattintotta. - Oldalvást ereszd a
lyukba - ismételte meg a tanácsot, majd félrehajította a faszilánkokat.
- Így lesz - ígérte Saban.
- És vidd el a testem a Holtak Lakóhelyére. Ígérd meg.
- Elviszlek, bácsikám - fogadta meg Saban másodszor is.
- Most alszom egyet - közölte Galeth. Saban kihátrált a kunyhóból, hogy elmenjen
Camabanhoz, és tudassa vele, Galeth megbetegedett. Camaban megígérte, hogy
gyógyfőzetet készít neki, ám amikor Saban visszatért nagybátyja kunyhójába, már nem
tudta felkelteni az öregembert. Galeth a hátán feküdt, tátott szájjal, és bajuszának
egyetlen szála sem rezdült a lélegzetvételétől. Saban gyengéden megpaskolta az arcát,
mire az öregember vaksi szemei felnyíltak, ám azokban már nem csillant élet. Fájdalom
nélkül, nesztelenül lépett át az árnyékvilágba, ahogy az őszi levél lehull.
A törzs asszonyai megmosdatták Galeth testét, azután fia, Mereth és Saban a tetemet
fűzfaágakból szőtt ágyra fektették. Másnap reggel az asszonyok énekkel búcsúztak a
testtől a falu kapujában, mielőtt Mereth és Saban elvitte volna a Holtak Lakóhelyére.
Haragg járt a tetem előtt, míg mögöttük egy fiatal pap lépdelt, és siratóéneket játszott
csontflótáján. A testet ökörbőrrel takarták le, amit Saban borostyánnal ^intett meg.
Camaban nem jött el, és Galeth-t rajtuk kívül csak a két kisebbik fiú, Mereth két
féltestvére gyászolta.
A Holtak Lakóhelye Ratharryntól délre feküdt, nem messze az Ég Templomától, bár ettől
széles völgy választotta el, és bükkök, mogyorófák sűrű erdejében rejtőzködött. A Holtak
Lakóhelye maga is templom volt, melyet az ősöknek szenteltek, ezért sosem használták
imádságra, bikatánchoz vagy menyegzőhöz. A holtaké volt, ezért az ő gondjukra hagyták.
A gyomokkal benőtt terület bűzlött, különösen ilyenkor, a nyár derekán, s miközben a
csípős szag bevette magát a gyászolók orrába, az ifjú pap előresietett, hogy szétűzze a
templom ártó szellemeit. Amint elérte a nap kapuját, ráripakodott a láthatatlan lelkekre. A
hollók válaszként felé rikoltottak reszelős hangjukon, majd vonakodva szétterjesztették
fekete szárnyukat és felröppentek a legközelebbi fákra, míg a merészebbek az alacsony
töltések között meredező dúcok végére telepedtek. Egy róka acsarkodott a közeledő
emberekre az árok csalánbokrai felől, majd eliramodott a fák felé.
- Most már biztonságban vagyunk - jelentette ki a fiatal pap. Mereth és Saban átvitték
Galeth-t a kapun, mely szemközt állt a napfordulatkor kelő nappal, majd utat kerestek a
templomban szerteszét szórt szellemkarók között. Haragg keresett egy üres helyet, és a
két férfi itt fektette le terhét. Mereth lehúzta a nehéz ökörbőrt a mezítelen tetemről, azután
ő és Saban kihempergették Galeth-t az áporodott fűre, mely magasra nőtt a holtak körül.
Az öregember az oldalán feküdt, tátott szájjal, és Saban maga felé húzta merev vállát,
hogy nagybátyja a felhős égboltra tekintsen. Camaban rabszolgája, aki alig két nappal
előbb halt meg, a közelükben feküdt; viselős hasát már szétmarcangolták a bestiák, arcát
hollócsőrök tépték fel. Tucatnyi egyéb holttest is feküdt a Holtak Lakóhelyén, kettőt
közülük szinte csontvázzá fosztottak le. Egyikük bordái között utat találtak a sebesen
növekvő gyomok, és a fiatal pap közelebb hajolt hozzá, hogy megállapítsa, mikor érkezik
el az ideje. A holtak addig kísértettek ezen a helyen, míg húsuk utolsó foszlánya is el nem
tűnt, ezután emelkedhettek csak fel az égbe, az elhalt ősök közé. Galeth kisebb fiai
hozták a kihegyezett karót és a sulykot, amit most átadtak Merethnek. Mereth
lekuporodott atyja teteme mellé, és leverte a szellemkarót a földbe. Amikor elérte a
sziklaágyat, még háromszor megkopogtatta a karót, hogy tudassa Garlannával, egy újabb
lélek hagyta el a birodalmát. Saban lehunyta szemét, és elmorzsolt egy könnycseppet.
- Mi ez? - kérdezte Haragg, és amikor felnézett, Saban látta, hogy a főpap összevont
szemöldökkel tanulmányozza a földet egy félig elrothadt tetem mellett. Saban átlépett a
holttesten, hogy megnézze magának a sárgás földbe karcolt rombuszt. Lahanna jele -
mordult fel Haragg.
- Mit számít az? - kérdezte Saban.
- Ez nem az ő temploma. - Haragg kitörölte a jelet a lábával. Talán csak valamelyik gyerek
műve - vonta meg a vállát. - Járnak ide gyerekek?
- Nem szabadna nekik - felelte Saban - de attól még járnak. Én is jártam '61nnak idején.
- Gyerekjáték - legyintett Haragg. - Végeztünk?
- Végeztünk - bólintott Saban.
Mereth vetett egy búcsúpillantást atyjára, majd elhagyta a templomot, és a borostyánt
belevetette a Garlanna lakóhelyére vezető mély verembe. Ο és féltestvérei már áttörtek a
mogyorófák és bükkök között, amikor Mereth észrevette, hogy Saban hátramaradt a
tetem mellett.
- Te nem jössz? - kiáltott neki vissza.
- Még el szeretnék mondani egy imát - felelte Saban. Mereth és a többiek útnak indultak,
míg Saban ott maradt a förtelmes bűzben. Tudta, ki karcolta a rombuszt a Holtak
Lakhelyének nyirkos földjébe, és addig állt nagybátyja sápadt teteme mellett, míg meg
nem hallotta a falevelek sustorgását.
- Derrewyn - mondta ki a nevet, miközben a nesz irányába fordult. Saját maga is
meglepődött a hangjából kicsendülő vágyakozáson.
Derrewyn azzal lepte meg, hogy mosolyogva lépett ki a fák közül, és még ezzel sem ért
véget a meglepetések sora, mert amint átkelt az alacsony töltésen és a sekély árkon,
Derrewyn a vállára tette a kezét és megcsókolta.
- Öregebbnek tűnsz - üdvözölte Sabant.
- Öregebb is vagyok - bólintott Saban.
- Ősz hajszálak. - Megérintette Saban homlokát. Derrewyn fájdalmasan soványra fogyott,
haja kusza volt és szurtos. Számkivetettként élt, erdőről erdőre vándorolt, sáros prémjére
halott falevelek tapadtak. Bőre megfeszült pofacsontjai felett, Sannas koponyaarcát
idézve Saban elé. - Én is öregebbnek látszom? kérdezte.
- Gyönyörű vagy, mint mindig - felelte Saban.
Derrewyn elmosolyodott.
- Te pedig hazudsz, mint mindig.
- Nem szabadna itt lenned - figyelmeztette Saban. Camaban lándzsásai még mindig
keresnek. - A Derrewyn életben maradásával kapcsolatos szóbeszéd sosem csitult, ezért
Camaban idővel újra harcosok és vérebek tucatjait küldte a varázslónő nyomába.
- Láttam őket - biggyesztette le ajkát megvetően Derrewyn. - A tohonya lándzsásai ott
szuszognak a vérebek nyomában, de nincs az a véreb, amelyik láthatná az én lelkem.
Tudtad, hogy Camaban üzenetet küldött nekem?
- Csakugyan? - Saban őszintén meglepődött.
- Elengedte egy rabszolgáját az erdőben, az ő üzenetével. „Jöjj Ratharrynba” - idézte - „és
térdepelj elém. Akkor engedem, hogy itt élj és Lahannát imádd.” - Derrewyn jóízűt
nevetett az emléken. - Visszaküldtem a rabszolgát Ratharrynba. Vagyis inkább Ratharryn
sáncán hagytam a fejét, és kivágtam a nyelvét. A többit a kutyáknak vetettem.
Megtartottad az aranyrombuszt?
- Hát persze. - Saban megérintette a zacskót, amelyikben Sarmennyn aranyának apró
töredékét tartotta.
- Vigyázz rá jól - figyelmeztette Derrewyn, majd odasétált a Holtak Lakóhelye árkához, és
végignézett a tetemeken. - Hallom - szólt vissza a válla felett - hogy asszonyodból istennő
l e t t ?
- Ő maga sosem állította ezt - védekezett Saban.
- De hálni akkor sem hál veled.
- Azért tettél meg ekkora utat, hogy ezt elmondd? - csattant fel Saban.
Derrewyn felnevetett.
- Nem is tudod, honnét jöttem. Ahogy nem tudod azt sem, hogy asszonyod Camabannal
h á l .
- Ez nem igaz! - kiáltotta Saban.
- Nem? - pördült felé Derrewyn. - Az emberek mégis azt mondják, hogy Camaban Slaol,
és Aurenna Lahanna. Vagy nem azért fáradsz, hogy újra egyesítsd őket? Egy szent
frigyben? Talán csak a menyegzőjükre próbálnak, Saban?
Saban megérintette ágyékát, hogy elűzze a gonoszt.
- A te meséid - mondta keserűen. - Még most is a meséidnek élsz.
Derrewyn vállat vont.
- Ha te mondod, Saban. - Látta, mennyire felzaklatta Sabant, ezért odalépett hozzá és
gyengéden megérintette a kezét. Nem akarok vitázni veled - szólt alázatos hangon -
főként nem egy olyan napon, amikor szívességet szeretnék kérni tőled.
- Nem igaz, amit mondtál!
- Csak mesebeszéd - bólintott Derrewyn komolyan. - Sajnálom.
Saban vett egy mély lélegzetet.
- Egy szívességet kérsz? - kérdezte óvatosan.
Derrewyn hirtelen mozdulatot tett az erdő felé, és Saban hat-hét alakot látott mozgolódni
a bükkfák árnyai között, de közülük csak kettő lépett elő. Egyikük, egy magas, szőke hajú
asszony rongyos szarvasbőr tunikát viselt, melyet félig eltakart birkabőr köpenye, míg a
másik, egy gyermek, legfeljebb egy évvel lehetett fiatalabb Lallicnál. Sötét hajú kislány
volt, tágra nyílt szemekkel és apró, rémült arccal. Meredten nézte Sabant, miközben
szorosan megmarkolta az asszony kezét, és igyekezett elrejtőzni annak birkabőr tunikája
m ö g ö t t .
- Az erdő nem gyereknek való hely - mondta Derrewyn. Nehéz idekint az élet, Saban.
Lopnunk, ölnünk kell az élelemért, patakokból iszunk, és csak akkor alszunk, ha
biztonságban érezzük magunkat. A gyerekek gyengék ehhez. Egy másik gyermek is volt
velünk, de meghalt az elmúlt télen, és attól félek, rá is ez a sors vár, ha velünk marad.
- Azt akarod, hogy neveljek fel egy gyereket? - kérdezte Saban.
- Kilda neveli fel - biccentett Derrewyn a magas asszony felé. - Kilda a fivérem egyik
rabszolgája volt, és a születése óta ismeri Merrelt. Nem akarok mást, csak egy
biztonságos helyet Kilda és Merrel számára.
Saban a gyermekre meredt, bár alig látott valamit az arcából a rabszolga köpenye mögött.
- A te lányod - fordult vissza Derrewynhez.
- Az én lányom - ismerte el Derrewyn - és Camabannak sosem szabad megtudnia, hogy
életben van, ezért mostantól más nevet visel. - Merrelhez fordult. - Hallottad? És vedd ki a
hüvelykujjad a szádból!-
A gyermek rögvest elkapta kezét az arcától, és komoly tekintettel meredt Derrewynre, aki
lehajolt hozzá.
- A neved Hanna lesz, mert Lahanna gyermeke vagy. Ki vagy tehát?
- Hanna - felelt a gyermek vékonyka hangon.
- Kilda a mamád, és mostantól rendes kunyhóban éltek majd, Hanna, lesznek ruháid,
barátaid, és mindig lesz mit enned. És egy napon majd eljövök érted. - Derrewyn
felegyenesedett. - Megteszed ezt nekem, Saban?
Saban vonakodva bólintott. Még nem tudta, hogyan magyarázza majd Kilda és Hanna
váratlan felbukkanását, de most nem is törődött ezzel. Magányos volt, a templomban
végzett munkának nem akart vége szakadni, és annyira hiányzott neki saját leánya, hogy
örömmel vette Derrewyn gyermekének érkezését.
Derrewyn lehajolt és magához ölelte a kislányt. Hosszú ideig tartotta a karjai között,
azután felállt, szipogni kezdett, és visszaindult a fák közé.
Saban ottmaradt Kildával és a gyermekkel. Kilda bőre szurtos volt, a haja zsíros
összevisszaság, de az arca széles, erős csontú és dacos.
- Mi lesz most velünk? - kérdezte kihívóan.
- Keresek egy helyet, ahol ellakhattok. - Saban kivezette őket a fák közül, a nyílt
domboldalra. Az alacsony völgy túlsó felén láthatta az Ég Templomát, ahol a rabszolgák a
makacs sziklákat őrölték, zúzták és faragták. Közelebb, éppen keletre a szent ösvénytől,
a rabszolgák kunyhói sorakoztak.
- Úgy teszünk, mintha rabszolgák lennénk? - kérdezte Kilda.
- Mindenki tudni fogja, hogy nem vagytok a rokonaim - felelte Saban - és nem tartoztok a
törzshöz sem. Hogyan másképp kerültetek volna ide?
- De ha rabszolgák vagyunk - védekezett Kilda - a lándzsások használni fognak
b e n n ü n k e t .
- A mi rabszolgáink a papok védelme alatt állnak - nyugtatta meg Saban. - Templomot
építünk, és amint ezzel végeztünk, a rabszolgákat felszabadítjuk. Nálunk nincs ostor, és
nincsenek lándzsások sem.
- És a rabszolgák nem szöknek el? - kérdezte Kilda.
- Némelyikük megteszi - ismerte el Saban - de a többség dolgozik rendesen. - Ezt is
Haragg érdemének tudhatta be. A főpap beszélt a rabszolgákkal, feltüzelte őket a
templom ígéretével, s bár akadtak, akik elmenekültek az erdőbe, a legtöbben itt akartak
lenni, amikor elkészül a nagy mű. Szabadon elmehettek, amint erre sor került, de
szabadon maradhattak is, hogy részesüljenek Slaol áldásában. Maguk határoztak a saját
ügyeikben, és nem kellett rabszolgaságuk jegyét viselniük, mint egykor Sabannak.
- És éjjelenként? - faggatózott tovább Kilda. - A rabszolgák kunyhójában? Azt hiszed, egy
asszony és egy gyermek biztonságban lehet?
Saban is tudta, hogy csak egyféleképpen őrizheti meg Hannát biztonságban.
- Mindketten a kunyhómban éltek majd - felelte - és a saját rabszolgáim lesztek. Gyertek.
- Levezette őket a völgybe, mely csak úgy bűzlött a trágyagödröktől, majd fel a
dombtetőre, ahol a levegő a kövekhez csapódó pörölyök csengésével telt el.
A saját kunyhójába vitte Kildát és Hannát, és aznap éjjel kihallgatta, ahogy Kilda
Lahannához imádkozik. Úgy imádkozott, ahogyan egykor Cathallóban is tette, és kérte
Lahannát, hogy óvja meg követőit Slaol haragjától és Ratharryn ostorától. Ha Camaban
hallaná ezt, gondolta Saban, Kilda és Hanna élete fabatkát se érne. Eltűnődött azon,
hogy talán szólnia kellene Kildának, másként imádkozzon, de végül úgy döntött, az
istenek elég hatalmasak ahhoz, hogy a segítsége nélkül is megkülönböztessék egyik
imádságot a másiktól.
Másnap Camaban megjelent a templomnál, és tudni akarta, hogy Saban mikor hozza el a
legnagyobb köveket Cathallóból.
- Hamarosan - felelte Saban.
- Ki az? - kérdezte Camaban, amikor meglátta Kildát Saban kunyhójának ajtajában.
- A rabszolgám - felelt Saban kurtán.
- Úgy néz ki, mintha az erdőben szedted volna össze - gúnyolódott Camaban. Kilda még
most is koszos volt, és hosszú haja boglyaként ült a fején. - Akárhogy is legyen, testvér,
vidd őt magaddal Cathallóba, és hozd el nekem a nagy köveket.
Saban nem akarta Cathallóba vinni Kildát, ahol azonnal felismerik, és ezzel veszélybe
sodorja Hanna életét is, Kilda azonban nem akart magára maradni. Rettegett
Ratharryntól, és egyedül Sabanban bízott.
- Derrewyn azt mondta, hogy csak melletted leszek biztonságban - erősködött.
- És Hanna biztonsága?
- Az ő sorsát Lahanna rendezi - jelentette ki Kilda.
Így hát mind a hárman elindultak Cathallóba.
18. FEJEZET
- Nem szabadna Cathallóba jönnöd - zsörtölődött Saban. A hátán vitte Hannát, aki a
nyakába csimpaszkodott, és tágra nyílt szemekkel bámulta a világot. - Fel fognak ismerni,
és akkor a gyermek is meghal.
Kilda kiköpött a fűre. Megálltak egy patak mellett, ahol megmosta arcát és haját, hosszú
fürtjeit most szorosan összefogta a tarkóján. Nagy kék szeme és hosszú orra csak még
jellegzetesebbé tették erős, csontos arcát. Szemrevaló asszony, gondolta Saban
b ű n t u d a t o s a n .
- Gondolod, hogy felismernek? - kérdezte Kilda kihívóan. Igazad van, fel fognak ismerni.
De mit számít ez? Azt hiszed, hogy Cathallo népe elárul bennünket? Mit tudsz te
Cathallóról, Saban? Képes vagy olvasni a szívünkben? Cathallo népe Derrewynre és a
régi napokra tekint, amikor még illően imádták Lahannát. Örülnek majd nekünk, de nem
árulkodnak rólunk. A gyermek éppolyan biztonságban lesz Cathallóban, mint Lahanna
karjaiban.
- Remélni lehet - szólt Saban keserűen - de biztosak nem lehetünk benne.
- Épp eleget voltunk Cathallóban - torkollta le Kilda. - A fivéred felforgatta utánunk az
erdőt, pedig sokszor még Cathallóba is belopództunk, és senki sem árult el bennünket.
Mindenről tudunk, ami Cathallóban történik. Az egyik éjjel meg is mutatom neked.
- Mit akarsz megmutatni?
- Csak várd ki - felelte Kilda kurtán.
Aurenna szokatlan kedvességgel üdvözölte őket. Futó pillantást vetett Kildára,
fontoskodott egy keveset Hanna körül, majd elrendelte, hogy egy kunyhót készítsenek elő
S a b a n n a k .
- Az asszonyod is veled lakik? - kérdezte.
- A rabszolgám, nem az asszonyom.
- És a gyermek?
- Az övé - felelt Saban tömören. - Az asszony főz rám, amíg itt dolgozom. Néhány nap
múlva több tucat férfira lesz szükségem, később talán még többre.
- Aratás után kaphatsz, amennyi csak kell - bólintott Aurenna.
- Egyelőre húsz is megteszi.
Saban eldöntötte, hogy először a legnagyobb követ szállítja el - ha azt képesek
elszakítani a sziklaágytól, a többi már gyerekjáték lesz. Összeszedte a húsz férfit, és
megparancsolta, hogy ássák körbe a görgetegkövet. A munkások készségesen nekiláttak
a feladatnak, bár nem voltak hajlandók elhinni, hogy ekkora követ fel lehet emelni. Galeth
elmondta Sabannak, mit kell tenniük, és Saban azzal is könnyített feladatán, hogy a
felesleges darabokat ott helyben lepattintotta, lepörölyözte, és leégette a szikláról. Egy
teljes holdjába telt mindez, és a munka végeztével a roppant kő épp csak emlékeztetni
kezdett a majdani pillérre.
Leir szívesen eljött, hogy figyelemmel kísérje a munkálatokat, és Saban tárt karokkal
üdvözölte fiát, akit az elmúlt években alig-alig látott. Amíg a férfiak a követ formálták,
Cathallo tucatnyi gyermeke felmászott a tetejére, és azon civódott, hogy minél nagyobb
területet foglaljon el magának. Az ökrök ösztökéit használták lándzsa gyanánt, és csatáik
olykor el is mérgesedtek, de Saban elégedetten látta, hogy Leir akkor sem panaszkodik,
amikor olyan mélyen belévájják az ösztökét, hogy vastagon elered a vére. Leir ilyenkor
csak nevetett sebesülésen, felkapta a maga játéklándzsáját, és nekirontott a fiúnak, aki
m e g s e b e z t e .
Miután a szikla súlyát lecsökkentették, két árkot vájtak a hosszú oldalak mentén. Hat
napjukba telt az ásás, és még két napba, míg a faluból elhozták az alaposan kiszárított
szántalpakat. A hosszú gerendákat az árkokba fektették, azután kéttucatnyi emberrel és
akkora emelőkkel, hogy azok végét kötelekkel kellett lehúzni, Saban megemelte a roppant
kőszikla egyik végét, hogy alá lehessen csúsztatni egy gerendát. Egy teljes nap kellett,
amíg megemelték a görgetegkő végét; egy másik, amíg felemelték a hátulját és további
három gerendát helyeztek el alatta. Saban hozzáerősítette a gerendákat a talpakhoz,
majd megépítette a sziklaágyból kivezető enyhe rámpát is.
Itt azonban meg kellett állnia, mert elérkezett az aratás ideje, és Cathallo népe a mezőkön
vagy a rosták '6Dellett foglalatoskodott, de ezekben a serény napokban Sabannak legalább
esélye nyílt arra, hogy Leirrel legyen. Megtanította fiának, miként húzza fel az íjat,
heréljen ki egy borjút és fogjon el egy halat a folyóban. Kislányát csak keveset látta. Lallic
nyugtalan gyermek volt, félt a pókoktól, lepkéktől és kutyáktól, és valahányszor Saban
felbukkant, igyekezett elrejtőzni anyja szoknyája mögött.
- Törékeny a lelke - állította Aurenna.
- Beteges? - kérdezte Saban.
- Nem, csak gyengédséget igényel. Törékeny. - Aurenna lágyan megpaskolta Lallic fejét.
A lány csakugyan törékenynek tűnt Saban szemében, ám amellett gyönyörűnek is. Bőre
tiszta volt és hófehér, arányló szempillái hosszúak, haja éppoly tündöklő, mint anyjáé. -
Kiválasztott lett - tette hozzá Aurenna.
- Kiválasztott? Mire? - kérdezte Saban.
- Ő és Leir lesznek az új templom őrzői - közölte Aurenna büszkén. - Leir pap lesz, Lallic
papnő. Máris Slaol és Lahanna oltalmába ajánlottam őket.
Saban arra gondolt, mekkora lelkesedéssel vetette bele magát fia a harci játékokba.
- Azt hiszem, Leir inkább lenne harcos.
- Csak te ülteted a bogarat a fülébe - korholta Aurenna. Lahanna már kiválasztotta.
- Lahanna? Nem Slaol?
- Itt Lahanna uralkodik - közölte Aurenna - méghozzá az igazi Lahanna, nem az a hamis
isten, akit korábban imádtak.
Miután a termést betakarították, Cathallo népe táncot járt a templomban, a sziklapillérek
között, és felajánlás gyanánt árpát, búzát, gyümölcsöt fektetett a kövek talapzatához.
Nagy ünnepet ültek a faluban aznap este, és Saban megütközve látta, hogy tulajdon
gyermekei és az Aurenna kunyhójában élő valamennyi kis árva részt vesz ezen,
miközben maga Aurenna a templomban marad. Lallic hiányolta anyját, és amikor Saban a
gondjaiba próbálta venni, úgy tűnt, a kislány menten sírva fakad.
Tüzek lángoltak a templomban, fényük kirajzolta a töltés koponyákkal csipkézett gerincét,
ám amikor Saban a sánc felé indult, egy pap megállította.
- Átok ül ezen a helyen ma este.
- Ma este?
- Csak ezen az egy estén. - A pap megvonta vállát, és az ünneplők felé kezdte terelni
Sabant. - Az istenek nem akarják, hogy itt légy - mondta.
Kilda látta, hogy Saban visszatért, és miután Hannát egy másik asszony gondjaira bízta,
megragadta a karját.
- Egyszer megígértem, hogy mutatok neked valamit.
- Mutatsz valamit?
- Amit Derrewyn és én fedeztünk fel. - Behúzta őt az árnyékok közé, majd északnak
vezette, egyre távolabb a falutól. Mondtam neked - szólt vissza a válla felett - hogy senki
sem fog elárulni bennünket.
- De azért felismertek?
- Természetesen.
- És Hanna? Tudják, ki ő?
- Alighanem igen - vonta meg a vállát Kilda - bár sokat nőtt, amióta elment innét, és én
mindenkinek azt mondom, hogy a saját lányom. A legtöbben úgy tesznek, mintha
hinnének nekem. - Átugrott egy árkon, majd kelet felé vette az irányt. - Senki sem fogja
elárulni Hannát.
- Ugye nem Cathallóból való vagy? - kérdezte tőle Saban. Alig tudott valamit Kildáról, de
az asszony hangja arról árulkodott, hogy csak utóbb tanulta meg Cathallo nyelvét. Tudta,
hogy alig huszonkét nyarat élt meg, ám mindettől, eltekintve idegen volt számára.
- Gyermekkoromban adtak el rabszolgának - felelte Kilda. A népem a keleti tenger partján
él. Nehéz ott az élet, és a lányok akkor érnek a legtöbbet, ha eladják őket. A tenger
istenét, Crommadht imádtuk, és Crommadh választotta ki, hogy mely lányokat kell eladni.
- Hogyan?
- Messze kivittek bennünket a lápra, és a tetőző dagállyal kellett versenyeznünk. A
leggyorsabbat valamelyik helybéli feleségül vette, a lassabbakat eladták. - Megvonta a
vállát. - A leglassabbak megfulladtak.
- Lassú voltál?
- Szándékosan futottam lassan - felelte színtelen hangon mert aznap éjjel atyámmal
kellett volna hálnom. Meg akartam szökni előle.
Most dél felé tartottak, és egyre közelebb kerültek a templomhoz. Idekint a mezőkön
egyetlen pap vagy őr sem látta őket, és útjukat csak a tompán fénylő hold világította be.
- Mostantól egy szót se - figyelmeztette Kilda - mert ha meglátnak, megölnek
m i n d k e t t ő n k e t .
- Ki látna meg?
- Elég. - Mindketten felkapaszkodtak a sánc meredek falán, a farkaskoponyák megvető
tekintetének össztüzében. Kilda ért fel elsőként, és elfeküdt a sánc gerincén. Saban
lehasalt mellé.
Eleinte semmit sem látott a templom körében. A jókora máglya Aurenna kunyhójának
közelében égett, lángjai a sánc belső falára vetették a görgetegkövek táncoló árnyékát.
Gomolygott a füst, s amint a csillagok felé örvénylett, hasát rőt vörösre festette a falu
ünnepi tüzeinek fénye.
- Ma délután a fivéred is eljött Cathallóba - suttogta Kilda Saban fülébe, majd a templom
túlsó oldala felé mutatott, ahol Saban egy sötét árnyat látott elválni az egyik kőpillértől.
Felismerte Camabant, még ebből a távolságból is, mert bár az alak a bikatáncosok vastag
köpenyét öltötte magára, így is jól láthatóan bicegett. A jókora köpenyt a vállára vetette, a
bika fejét vonta arca elé, a leolt bestia patáit és farkát maga után húzta a földön. A
bikaember ormótlan tánclépéseket tett, oldalt lépkedett, majd mozdulatlanná dermedt,
azután kezdte az egészet elölről. Ekkor hirtelen felüvöltött, és Saban azonnal megismerte
a hangját.
- A te törzsedben - suttogta Kilda - a bika Slaol, igaz?
- Igen.
- Akkor hát, ez itt Slaol - biggyesztette le az ajkát megvetően Kilda.
Azután Saban meglátta Aurennát is. Vagy még inkább egy fehéren felsejlő alakot látott,
aki előtűnt a kunyhó sötét mélyéből, és könnyed léptekkel átszaladt a templomon.
Mögötte fehér foszlányok úsztak a levegőben.
- Hattyútollak - tudatta Kilda, és Saban ráébredt, hogy asszonya csupán egy könnyű
köpenyt visel, melyet szajkótollak helyett ezúttal hattyútollakkal ékesített. Szinte ragyogni
tetszett a hold fényében, és éteri jelenésként táncolt el Camaban elől, aki tettetett dühvel
rontott felé, ám Aurenna újra kikerült útjából és a templom sánca felé szaladt.
Saban előre tudta, hogyan fog végződni a tánc, és kezébe temette arcát. Le akarta vetni
magát a sáncról, hogy végezzen testvérével, de Kilda a hátára fektette tenyerét.
- Ez az ő álmuk - suttogta színtelen hangon - az álom, melyet a templomodról szőttek.
- Nem - rázta a fejét Saban.
- A templom újraegyesíti Slaolt és Lahannát - folytatta Kilda könyörtelenül - és az
isteneknek meg kell mutatni, mit tegyenek. Lahannát meg kell tanítani a kötelességére.
Saban felnézett, és látta, hogy Camaban feladta az üldözést, most a felhalmozott termést
méregeti. Aurenna is Camabant figyelte, és időnként tett néhány könnyed lépést, hogy
közelebb lopakodjon a bestiához, majd rémülten elhúzódjon tőle, de a szertelen lépések
mégis egyre közelebb vitték a rettenetes alakhoz.
- Ez hát az álmuk, gondolta Saban, és a düh izzó fehéren fortyogott benne. Ha most
megöli Camabant, vele hal az álom is, mert egyedül Camabanban van annyi szenvedély,
hogy megépítse a templomot. A templomot, amely egyesítette Slaolt és Lahannát. Mely
véget vet a télnek, és a világ minden bajának.
- Derrewyn mondta, hogy hozz el ide? - vádolta Kildát. Hogy megöljem a testvérem?
- Nem. - Az asszonyt láthatóan meglepte a kérdés. - Azért hoztalak ide, hogy lásd, miről
álmodik a fivéred.
- A feleségemről - szólt Saban keserűen.
- Ő az asszonyod? - kérdezte Kilda megvető hangon. - Én azt hallottam, levágta a haját,
ahogy az özvegyek szokták.
Saban újra a templom felé fordult. Aurenna egészen közel került Camabanhoz, de még
most is vonakodott egyesülni vele; tett néhány gyors lépést előre, majd félretáncolt, finom
és kecses mozdulatokkal. Aztán egész lassan a térdére hullt, és a bika alakja nehézkesen
elindult felé. Saban lehunyta a szemét, és tudta, hogy Aurenna éppúgy megadja magát
testvérének, ahogyan Lahannának is meg kell adnia magát Slaolnak, amikor a templom
felépül. Mikorra felnyitotta a szemét, a tollas köpenyt már félrevetették, és Aurenna
mezítelen háta karcsún, fehéren izzott a tüzek fényében. Saban felmordult, de Kilda
keményen megmarkolta a karját.
- Isteneknek hiszik magukat.
- Ha megölöm őket - mormolta Saban - sosem készül el a templom. Derrewyn pedig épp
ezt akarja, nem?
- Kilda megrázta a fejét.
- Dérrewyn szerint az istenek úgy használják a templomot, ahogyan ők akarják, nem
pedig ahogyan a fivéred akarja. És Derrewyn egyebet sem kívánt tőled, csak hogy őrizd
meg a leánya életét. Ezért adta neked Hannát. Ha most megölöd őket, elér a bosszú.
Meddig maradnál életben? Meddig élnének a gyermekeid? És Hanna? Az emberek
isteneknek hiszik őket. - A templom felé biccentett, de Saban már egyebet sem látott,
csak a kipúposodó bikaprémet, mely alatt asszonya és fivére egyesült egymással.
Lehunyta a szemét és megborzongott, aztán Kilda megragadta a karját és magához
vonta. - Derrewyn beszélt Lahannával - suttogta - és a te feladatod az, hogy felneveld
Hannát. - Ráhemperedett, leszorította a testével, és amikor Saban kinyitotta a szemét,
látta, hogy az asszony mosolyog, és gyönyörű teremtés.
- Nincs többé feleségem.
Az asszony megcsókolta.
- Lahanna munkáját végzed '2D suttogta a fülébe - és Derrewyn ezért küldött éppen engem.
Reggelre csak a tűz hamvai maradtak a templomban, de a termést betakarították, és
végre nekiláthattak a hosszú kövek elszállításának.
Elkészült a szán a leghosszabb kő alatt, bevégezték a rámpát, a köteleket lefektették a
fűre, és a domboldalon annyi ökör gyülekezett, amennyit Saban még sosem látott együtt.
Összesen száz igavonó felett rendelkezett, és sem ő, sem az állatok hajcsárai nem
dolgoztak még ekkora igavonó csordával. Kezdetben, ha az ökröket befogták a kő elé,
azonnal egymásba gabalyodtak. Három napjukba telt, míg megtanulták, hogyan vezessék
el a köteleket a fatörzsekhez.
Camaban éppoly titokban hagyta ott Cathallót, ahogy megérkezett, Sabanban pedig
harag és öröm viaskodott egymással. Harag, hiszen Aurenna mégiscsak az asszonya
volt; öröm, amiért Kilda a szeretője lett, és amiért Kilda nem tárgyalt az istenekkel, nem
prédikált arról, hogyan illene viselkednie, egyszerűen csak szerette őt, a maga kéretlen
egyszerűségével. Az öröm mégsem tudott felülkerekedni a haragon, és ez töltötte el
akkor is, amikor Aurenna felkapaszkodott a domboldalon, hogy megnézze, amint a nagy
követ kiszakítják a földből. Szajkótollas köpenyét viselte, ettől fehérben és kékben
tündökölt, és magával hozta Lallicot is. Saban üdvözlés helyett odafordult Leirhez, aki
mellette állt és egy osztókét szorongatott a kezében. A fiú felnézett Kildára és Hannára,
akik mindketten magukkal hozták batyujukat.
- Visszatérsz Ratharrynba? - kérdezte Leir az apjától.
- A kővel együtt megyek - bólintott Saban - és nem tudom, mennyi ideig fog tartani, de
igen, visszatérek Ratharrynba. Összecsapta a tenyerét. - Húzzátok! - ripakodott a
hajcsárokra, mire a tucatnyi férfi és fiatal fiú noszogatni kezdte a megfeszült kötelek előtt
botladozó állatokat.
- Nem akarok pap lenni - bukott ki Leirből. - Férfi akarok lenni.
Beletelt néhány pillanatba, míg Saban ráébredt, mit is hallott. A kötelekre összpontosított,
figyelte, ahogy egyre jobban megfeszülnek, és azt latolgatta, hogy kitartanak-e.
- Nem akarsz pap lenni? - kérdezte végül.
- Harcos akarok lenni.
Saban összecsapta a kezét.
- Most! - kiáltotta. - Előre!
Az ösztökék előredöftek, az ökrök vére folyni kezdett, az igavonók kétségbeesetten
igyekeztek megvetni lábukat, és a kötelek megremegtek a feszítéstől.
- Gyerünk - kiáltozta Saban - gyerünk! - Az ökrök előreszegték fejüket, és a szán felől
hirtelen reszelős hang hallatszott. Saban attól tartott, hogy elpattannak a kötelek, ám
ehelyett a kő indult meg. Megindult! A roppant szikla kiszakadt a föld fogságából, és az
összegyűlt tömeg éljenezni kezdett.
- Nem akarok pap lenni - ismételte meg Leir, vékonyka hangjában mély fájdalommal.
- Harcos akarsz lenni - bólintott Saban. A szán megindult felfelé a rámpán, és a talpak
széles csíkban hagyták maguk mögött a felőrölt mészkövet.
- De anyám azt mondja, nem vehetek részt a beavatáson, mert a papoknak nem kell. -
Leir felnézett apjára. - Azt mondja, papnak kell lennem. Hogy Lahanna parancsolja ezt.
- Minden fiúnak túl kell esnie a beavatáson - jelentette ki Saban. A szán mostanra elérte a
füves talajt, de kitartóan csúszott előre az ökörtrágyán és füvön.
Saban követte a szánt, és Leir könnyes szemmel szaladt utána.
- Ki akarom állni a férfiasság próbáját! - sírta el magát.
- Akkor jöjj Ratharrynba - fordult hozzá Saban - és álld ki ott.
Leir elkerekedett szemmel meredt apjára.
- Hát szabad? - kérdezte hitetlenkedve.
- Igazán ezt akarod?
- Igen!
- Akkor megteszed. - Saban felemelte és a sziklára tette ujjongó gyermekét, hogy Leir
lovagolhasson egyet az araszoló pilléren.
Saban észak felé megkerülte Cathallót, hiszen ekkora ökörsereget nem vezethetett
keresztül a templom sáncának szűkös résén. Aurenna lépést tartott velük, nyomában a
tömeggel, ám amint a szikla elhagyta a templomot, odakiáltott Leirnek, hogy pattanjon le
a szánról és induljon vele haza. Leir felé fordult, de makacsul megmaradt a kő hátán.
- Leir! - kiáltott neki Aurenna élesen.
- Leir velem jön - közölte Saban. - Ratharrynba. Velem fog élni.
Aurenna meglepettnek tűnt, majd meglepettsége dühbe fordult át.
- Veled fog élni? - kérdezte vészjósló hangon.
- És megtanulja, amit gyermekként én is megtanultam - toldotta meg Saban. - Megtanulja
használni a szekercét, a bárdot, az árt. Megtanul íjat készíteni, szarvast ölni, lándzsát
viselni. Férfi lesz belőle.
Az ökrök szánalmasan bőgtek, a levegőt eltelítette a trágya és a vér bűze. A kő alig
gyalogtempóban haladt előre, de legalább mozgott.
- Leir! - kiáltotta Aurenna. - Azonnal gyere ide!
- Maradj, ahol vagy - kiáltott neki Saban, és indult, hogy beérje a szánt.
- Papnak kell lennie! - rikoltotta Aurenna. Saban után rohant, a szajkótollak ott repkedtek
mögötte a levegőben.
- Előbb férfi lesz - kötötte meg magát Saban - és azután, ha majd pap akar lenni, hát
legyen. De az én fiam előbb lesz férfi, mint pap.
- Nem mehet el veled! - sikoltotta Aurenna. Saban még soha azelőtt nem látta ilyen
dühösnek, és alig akarta elhinni, hogy ilyen indulat megférhet benne, most mégis
magából kikelten üvöltözött vele, vadul röpködő hajfonatokkal és eltorzult arccal. - Hogyan
élhetne veled? Amikor egy rabszolgát hurcolsz az ágyadba! - Kildára és Hannára
mutatott, akik együtt követték a szánt Cathallo népével, mely érdeklődéssel hallgatta a
szóváltást. Leir a szikla tetejéről figyelte szüleit, míg Lallic anyja szoknyája mögé rejtette
apró arcát. - Együtt élsz ezzel a ribanccal és a fattyával! - rikoltotta Aurenna.
- De legalább nem húzok magamra bikaprémet, hogy elrejtsem a világ elől a szégyenem -
sziszegte Saban. - Ő az én szajhám, nem Slaol szajhája!
Aurenna megtorpant, és bősz indulata rideg dühvé keményedett. Hátrahúzta a kezét,
hogy arcul üsse Sabant, de az megragadta a csuklóját.
- Kivetettél az ágyadból, asszony, mert azt állítottad, hogy egy férfi elűzné Lahannát.
Akkor engedtem neked, de azt már nem hagyom, hogy megfoszd a fiam a férfiasságtól. Ő
az én fiam, és férfi lesz belőle.
- Pap lesz belőle! - Könnyek csillantak Aurenna szemében. Lahanna akarja így!
Saban látta, hogy fájdalmat okoz neki, ezért elengedte a csuklóját.
- Ha az istennő papnak akarja - mondta - akkor pap is lesz belőle, de még azelőtt férfi
lesz. - A hajcsárok felé fordult, akik elhagyták ökreiket, hogy a szóváltást figyeljék. -
Figyeljétek a köteleket! - ripakodott rájuk. - Ne engedjétek lelassulni őket! Leir! Lefelé
onnét, és használd azt az ösztökét! Dolgozz! - Otthagyta Aurennát, aki némán zokogott
tovább. Saban maga is reszketett, félig egy rettenetes átoktól tartva, de Aurenna csak
elfordult és hazavitte Lallicot.
- Bosszút akar majd állni - figyelmeztette Kilda.
- Megpróbálja majd visszaszerezni a fiát, ez minden. De nem fogom engedni. Nem
e n g e d e m .
Huszonegy napjukba telt, míg a hosszú kővel Ratharrynba értek, és Saban a nagy
szánnal maradt az utazás javarészében, csak egy-két napnyira Ratharryntól sietett előre
Kildával, Hannával és Leirrel, mert tudta, hogy a templom kapuját meg kell nagyobbítani,
ha a követ át akarják vonszolni rajta. A kapu mellett elvezető árkot fel kellett tölteni, a
kapu két oszlopát le kellett dönteni, és Saban végezni akart a munkával, mielőtt még a
hosszú görgetegkő megérkezik.
A szikla két nappal később érkezett meg, és Saban negyven rabszolgát fogott be a
kifaragására. Cathallóban csak a nagyobb alakítást végezték el, itt kellett a követ simára,
fényesre és elkeskenyedőre csiszolniuk. Tucatnyi másik rabszolga a pillér helyét
készítette elő, és mélyen leásott a mészkő sziklaágyba.
A kő érkezését követő első napokban Saban nem ment be a faluba, és Camaban sem jött
ki a templomhoz, Saban mégis olyan tisztán érezte a veszélyt a levegőben, ahogy a
cserzőgödrök bűzét. A faluból érkezők kerülték Sabant, vagy éppen semmitmondó
beszélgetésbe bonyolódtak, és úgy tettek, mintha észre se vennék, hogy Leir az apjával
él. A rabszolgák dolgoztak, Saban látszólag ügyet sem vetett a veszélyre, és a kő lassan
kezdett alakot ölteni.
Megjöttek az első fagyok, az égbolt fakónak és színtelennek tűnt, aztán Camaban végre
felbukkant a templomnál. Húsznál is több lándzsása kísérte; valamennyi harchoz öltözött
és Vakkal vezetése alatt menetelt, lándzsáit a cathallói csatában leolt ellenségek
lenyúzott fejbőrével díszítette. Camaban atyja medveprémjébe burkolózott, és
bronzkardot kötött az övére. Haja elvadult, a fonatokba és szakállába gyermekek csontjait
fűzte, de még így sem rejthette el a megszaporodott ősz szálakat. Intett lándzsásainak,
hogy a napkő mellett várakozzanak, majd Saban felé bicegett. Egyetlen pap tartott csak
vele, aki a koponyafát hordozta.
Néma csend telepedett a templomra, amint Camaban végighaladt a töltésúton, a ledöntött
két kapuoszlop között. Arcát indulat torzította el. A közelben dolgozó rabszolgák rémülten
elhátráltak, és magára hagyták Sabant az anyaszikla mellett, ahol Camaban is
megtorpant, hogy körülhordozza tekintetét a templomon, maga mögött a kétlépésnyire
lemaradt fiatal pappal.
- Nem látok új követ. - Halkan szólt, de fenyegetően meredt Sabanra. - Miért nem emeltél
fel egyetlen követ sem?
- Előbb ki kell faragni őket. - Azok ott készek- mutatott Camaban jogarával az égi gyűrű
néhány kifaragott pillérére.
- Ha felállítanám őket - magyarázta Saban - csak útjában lennének a nagyobb köveknek.
Előbb azokat kell felállítani.
Camaban bólintott.
- De hol vannak a nagyobb kövek? - Tárgyilagos, higgadt hangon beszélt Sabannal,
mintha nem lenne vele viszálya, de ezzel is csak fokozta a személyéből áradó
f e n y e g e t é s t .
- Az első itt van - mutatott Saban a monstrumra, mely a kőpor és szilánkok egyre növekvő
halmai között feküdt. - Mereth visszavitte a nagy szánt Cathallóba, és hozza a másikat.
Ezt biccentett a nagy pillér felé - még télközép előtt felállítjuk.
Camaban újra bólintott, látszólag elégedetten. Elővonta kardját, odasétált a sziklához, és
a peremén elkezdte fenni a kard élét.
- Beszéltem Aurennával - szólt még most is nyugodt hangon - aki elmondott nekem egy
különös történetet.
- Leirről? - kérdezte Saban ingerülten, csak hogy leplezze nyugtalanságát.
- Leirről is beszélt, hát persze. - Camaban megállt, hogy kitapogassa pengéje élét, s
miután még mindig tompának találta, tovább élezte a sziklán. - Leirrel kapcsolatban neked
adok igazat, testvér - folytatta tovább, Saban felé sandítva. - Férfinak kell lennie. Nem
szívesen látnám papként. Nem lát álmokat, mint a húga. Inkább rád hasonlít. Azt viszont
nem hiszem, hogy veled kellene élnie. Meg kell tanulnia a harcot és a vadászatot. Élhetne
mondjuk Gundurral.
Saban óvatosan bólintott. Gundur nem volt kegyetlen ember, és valamennyi fiából
tisztességes férfi lett.
- Élhet Gundur kunyhójában - értett egyet.
- Nem - csóválta a fejét Camaban, miközben összevont szemöldökkel tanulmányozta a
kard élének egy parányi csorbáját - a különös történet, amit Aurenna elmondott,
Derrewynről szólt. - Felnézett Sabanra. - Még mindig él. Tudtál róla?
- Honnét tudtam volna? - kérdezett vissza Saban.
- A gyereke viszont már nincs vele. - Camaban felegyenesedett, és egyenesen Saban
szemébe nézett. - A gyermeke, úgy tűnik, valamelyik faluban él, mert Derrewyn attól fél,
hogy megbetegszik és meghal az erdőben. Ezért elküldte magától. Cathallóba, gondolná
az ember. Vagy esetleg ide? Ratharrynba? Ezt a történetet suttogják Cathallo
kunyhóiban, testvér, és Aurenna mindenről tud, ami ott történik. Hallottad te is a
történetet, Saban?
- Nem.
Camaban elmosolyodott, majd intett a kardjával, és Saban látta, amint két lándzsása
előrángatja Hannát a kunyhójából. Kilda sikoltva rontott rájuk, de egy harmadik lándzsás
az útját állta, miközben a halálra rémült gyermeket odavitték Camabannak. Saban indult,
hogy elvegye a gyermeket a harcosoktól, de egyikük felé szegezte lándzsáját, míg a
másik odalökte a gyermeket Camabannak, aki először megmarkolta a vállát, majd a
torkának feszítette a frissen megélezett kardot.
- Az anyja, már ha asszonyod a valódi anyja, világos hajú mondta Camaban. - Ez a
gyermek viszont sötét hajú.
Saban megérintette tulajdon sötét haját.
Camaban a fejét rázta.
- Túl idős ahhoz, hogy a gyereked lehessen, Saban, hacsak nem azelőtt találkoztál az
anyjával, hogy elkezdted építeni a templomot. - Erősebben préselte oda a kardot a
gyermek torkának, és Hanna zihálva kapott levegő után. - Ez itt Derrewyn fattya, Saban? -
kérdezte Camaban.
- Nem az - felelte Saban.
Camaban felnevetett.
- Valaha Derrewyn szeretője voltál, és talán még most is szereted. Eléggé szereted, hogy
segíts neki?
- Nemrég még te is feleségül akartad venni, testvér - sziszegte Saban - mégsem akarsz a
segítségére lenni, igaz? - Látta Camaban elképedését, amiért a fivére tud Derrewynnek
tett házassági ajánlatáról, és meglepődöttsége mosolyra késztette Sabant. - Szeretnéd,
ha világgá kiáltanám a hírt, testvér?
- Hanna felsikoltott, amint Camaban összerándult dühében.
- Csak nem fenyegetsz, Saban? - kérdezte.
- Téged? - nevetett fel Saban. - Téged fenyegetnélek, a nagy varázslót? De hogyan
akarod megépíteni ezt a templomot, testvér, ha ellenem harcolsz? Össze tudsz ácsolni
egy háromlábú állványt? Ki tudsz bélelni egy vermet? Be tudod fogni az ökröket? Van
fogalmad róla, merrefelé repednek a kövek? Te, aki azzal kérkedsz, hogy még sosem volt
szekerce a kezedben, fel tudnál építeni egy templomot?
Camaban gúnyosan felnevetett.
- Száz embert is találok, aki fel tud állítani egy követ!
Saban elmosolyodott.
- Akkor kérdezd csak meg tőlük, hogyan emelnék fel egyik követ a másikra. - A hosszú
pillérre mutatott. - Amikor azt a sziklát felállítjuk, testvér, négyszerte olyan magas lesz,
mint egy megtermett férfi. Négyszerte! Vajon hogyan emelnél fel egy követ, hogy a tetején
nyugodjon? Nem tudod? - Elnézett Camaban válla felett, és kérdőre vonta a többieket. -
Akad itt valaki, aki tudja? - Odakiáltott a lándzsásoknak. - Vakkal? Gundur? Meg tudnátok
mondani? Hogyan emeltek fel egy sziklát, hogy a pillér tetején nyugodjon? És nemcsak
egyetlen sziklát, de egy egész gyűrűt? Hogyan csinálnátok? Válaszoljatok!
Senki sem felelt. Döbbent tekintettel meredtek rá. Camaban vállat vont.
- Esetleg egy rámpával.
- Egy rámpával? - nevetett gúnyosan Saban. - Harmincöt zárókövet kell felemelned,
testvér! Építenél hozzá harmincöt rámpát? Mennyi ideig tartana? És honnét szednél ennyi
földet? Ha rámpával építkeznél, az ükunokád se látná készen ezt a templomot.
- Akkor hát, hogyan csinálnád? - fortyant fel Camaban.
- Annak rendje szerint - felelte Saban.
- Azonnal mondd el!
- Nem - rázta a fejét Saban - és nélkülem, testvér, sosem épül fel a templomod. Nem
lesz, csak egy nagy halom köved. Hannára mutatott. - Ha megölöd azt a gyermeket, itt
hagyom a templomot, és soha nem térek vissza, soha többé! Egy rabszolga fattya, de én
akkor is kedvelem. Azt hiszed, Derrewyn lánya? Saban megvetően kiköpött a nagy
sziklára. - Azt hiszed, Derrewyn elküldené a gyermekét egy olyan törzshöz, melyet te
uralsz? Keress csak, testvér, forgass fel minden kunyhót, de ne itt kutakodj Derrewyn
gyereke után.
Camaban hosszú ideig csak az arcát kémlelte.
- Megesküszöl rá, hogy ez itt nem Derrewyn gyereke?
- Megesküszöm. - Saban érezte, ahogy a hideg végigfut a gerincén. A hamis eskü nem
gyerekjáték, de ha egyetlen pillanatig is habozik, vagy elárulja az igazat, Hanna
késlekedés nélkül meghal.
Camaban tovább figyelte, majd intett a papnak, hogy lépjen előre és eressze a koponyát
Saban felé. Camaban még most is ott tartotta a kardot Hanna torkán.
- Tedd a kezed a koponyára - utasította Sabant - és esküdj az ősök szellemére, hogy ez a
gyermek nem Derrewyn fattya.
Saban lassan kinyújtotta a kezét. Ennél ünnepélyesebb esküt nem tehetett volna, és ha
az ősöknek hazudott, azzal egész törzsét tagadta meg, mégis a koponyára fektette kezét
és bólintott.
- Esküszöm.
- A lányod életére? - kérdezte most Camaban.
Saban verítékezni kezdett. A világ mintha megrázkódott volna körülötte, csak Hanna
nézte meredten, és Saban érezte, hogy újra bólint.
- Lallic életére - esküdött, miközben jól tudta, milyen szörnyűséget idéz Lallic fejére. Jóvá
kell tennie ezt a hazugságot, ha azt akarja, hogy Lallic életben maradjon, és nem tudta,
hogyan tehetné ezt meg.
Camaban ellökte Hannát, aki Sabanhoz rohant, és sírva ölelte át. Saban felvette a
kislányt, és magához szorította.
- Építs nekem templomot, testvér! - lökte vissza a kardot Camaban az övébe - építs
templomot, de sietősen! - A hangja indulatosan csattant fel. - Szüntelenül kifogásokat
keresel! Kemény a kő, túl nedves a föld a szánoknak, kevés az ökör. És semmi se halad!
- Camaban egész testében rázkódott, és Saban már várta, mikor fordítja ki a szemeit és
lovallja magát olyan révületbe, amelyben vérrel és rettegéssel borítja el az egész
templomot, ám Camaban csak felvonított, mintha fájdalmai lennének, aztán hirtelen
megpördült és vágtázni kezdett a falu felé. Építs nekem templomot! - ordította menet
közben, és Saban szorosan magához vonta Hannát, aki felsírt félelmében.
Amint Camaban végigsántikált a töltésúton, nyomában a harcosokkal, Saban
nekitámaszkodott a hosszú sziklának, és sípolva engedte ki lélegzetét. Hideg volt aznap,
őt mégis kiverte a veríték. Kilda rohant oda hozzá, hogy a karjába vegye Hannát.
- A lányom életét tettem fel Hannáéra - mormolta Saban. Tudta jól, hogy kicsoda Hanna,
és én megesküdtem rá, hogy nem az. - Lehunyta a szemét. - Hamis esküt tettem.
Kilda nem szólt. A rabszolgák Sabant figyelték.
- Kockára tettem Lallic életét - sóhajtott fel Saban, és a könnyek végigperegtek arcán,
hogy mély árkokat szántsanak a fehér kőporba.
- Mi lesz most? - kérdezte Kilda csendesen.
- Az istenek bocsánatát kérem - felelte Saban. - Más úgysem bocsáthat meg.
- Ha megépíted az isteneknek ezt a templomot - mondta Kilda - meg fognak bocsátani
neked. Építsd meg, Saban, építsd meg. - Kinyújtotta kezét, és letörölte a könnyeket
Saban arcáról.
- Hogyan akarod felemelni azokat a záróköveket?
- Bárcsak tudnám - vonta meg a vállát Saban. - Igazán nem tudom. - De ha kitalálom,
gondolta magában, az istenek megbocsátanak, és talán megkímélik Lallic életét. Most
már csak a templom menthette meg őt, ezért Saban kapkodva a rabszolgákhoz fordult. -
Munkára! - rivallt rájuk. - Munkára! Minél előbb végeztek, annál hamarabb szabadultok fel.
Nekiláttak. Szekercékkel szabdalták a követ, porrá őrölték szilánkjait, a földet és a
sziklaágyat vájták, és a pilléreket csiszolták, míg csak meg nem fájdult a karjuk, teli nem
lett az orruk, és szemüket marni nem kezdte a kőpor. A legerősebbek a hosszú sziklán
dolgoztak, mely Saban ígérete szerint még télközép előtt elkészült, s végül csakugyan
elérkezett a nap, amikor már nem kellett tovább formálniuk, amikor a nyers sziklából
karcsú, elegáns, felfelé keskenyedő monolit lett, de Saban tudta, hogy a neheze még
hátravan - valamiképp még fel is kellett állítaniuk. Emlékezett Galeth tanácsára, és úgy
tervezte, élére fordítja a sziklát, nehogy kettétörjön a megterheléstől, előtte azonban még
el kellett manővereznie a veremhez, ez pedig hatnapnyi emelésbe, verítékes munkába és
átkozódásba telt. A pillér átfordítása újabb egy napot rabolt el, de végül ott feküdt a
farönkökön, és Saban átvethette hosszán a köteleket, hogy azok másik végét a hatvan
ökörhöz kösse, mely a roppant sziklatömböt a verembe vonszolta.
Abba a verembe, amelynél nagyobbat Saban sosem ásott. Majd kétszer olyan mély volt,
mint a legmagasabb férfi; rámpáját és a rámpával szemközti oldalt felhasított és
disznóhájjal vastagon megkent fatörzsekkel kellett kibélelnie. A kötelek átvezettek a
verem felett, majd keresztül az árkon és a töltésen, ahol a hatvan ökör lélegzete
gomolygó köddé állt össze. Saban megadta a jelet, a hajcsárok állataikat ösztökélték, az
összefont kötelek pedig felemelkedtek a földről, hogy megfeszüljenek, megremegjenek és
megnyúljanak, aztán a kő nagy nehezen araszolni kezdett előrefelé.
- Lassan! Csak lassan! - kiáltotta Saban. Attól tartott, hogy a kőszikla felbukik, de az
biztonságban közeledett a verem szája felé, miközben felőrölte maga alatt a farönköket. A
rabszolgák kihúzkodták a törzseket a kő hátulja alól, amint az elülső perem kezdett átlépni
a verem száján. Ekkor az egyik kötél elpattant, és kiáltozás, majd hosszú várakozás
kezdődött, amíg újabb kötelet kerítettek és azt hozzákötötték a hámhoz.
Az ökröket ezután tovább ösztökélték, és a kőszikla ujjnyi távolságonként araszolt tovább
előre, míg egyik fele a rámpára került, a másik megmaradt a görgőkön, és az ökrök még
tovább vontatták terhüket, aztán Saban rákiáltott a hajcsárokra, hogy fogják vissza őket,
mert a szikla végre kezdett átbillenni. Egy hosszú pillanatig úgy tűnt, egyensúlyba kerül a
rámpa peremén, aztán az elülső fele nekirobajlott a bélésfáknak. A föld is beleremegett,
ahogy a hatalmas pillér végigcsusszant a rámpán, hogy a verem oldalának támaszkodva
m e g á l l a p o d j o n .
Saban aznap éjjelre így hagyta a követ. Egyik vége szögben az égbolt felé meredt, és a
végére faragott csap, amelynek majdan a legnagyobb kapu zárókövét kellett tartania,
élesen elvált a téli csillagoktól.
Másnap Saban ötven rabszolgának megparancsolta, hogy hozzanak mészkőtörmelékkel
és folyami kavicsokkal teli kosarakat a verem szájához, majd tíz kötelet vetett át a
megdőlt pilléren. A köteleket a háromlábú állványra vitte fel, mely négyszerte magasabb
volt nála, majd onnét elvezette az árkon túl várakozó ökrökhöz. Az állvány tetejének
vájatát, amelyen a kötélnek csúsznia kellett, lecsiszolták és megzsírozták, és magukat a
köteleket is disznóhájjal kenték meg. Camaban és Haragg egyaránt eljött megtekinteni a
munkát, és a főpap alig tudta leplezni izgatottságát.
- Nem hiszem, hogy valaha is felállítottak ennél nagyobb követ! - kiáltotta Haragg.
- És ha ez a kő most kettétörik, gondolta Saban, akkor a templom sosem épül fel, mert
sosem találnak akkora követ, ami alkalmas lenne első pillérnek.
A délelőtt javarészét elvesztegették az ökrök beállításával, a háromlábú állvány
elhelyezésével és a kötelek rögzítésével, de végül minden készen állt, Saban pedig
odaintett a hajcsároknak, és figyelte, ahogy a kötelek felemelkednek a földről. Az állvány
beletúrta lábait a földbe, minden eresztékében recsegett, a kötelek bronz rudakként
feszültek. A hajcsárok olyan bőszen noszogatták állataikat, hogy a vér végigfolyt az ökrök
hátsó lábán. A kötél megakadni látszott az állvány csúcsán, a gerendák vészesen
megroppantak, de a kötelek mégis tovább csúsztak.
Hirtelen szűk rés támadt a pillér és a rámpa között, a rabszolgák pedig elkezdték betömni
azt a folyóról hozott kövekkel.
- Tovább! - kiáltozta Saban. - Előre! - És az ökrök előreszegezték fejüket, a reszketeg
állvány újra megroppant, amint a kő tovább emelkedett felfelé és elülső oldala
szétfeszítette a mély verem bélésfáit, de minél magasabbra emelkedett, annál
könnyebben haladtak, hiszen az állvány csúcsától a kötelek immár derékszöget zártak be
a sziklával. Saban lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogy a pillér egyre tovább emelkedik,
alapja felőrli a verem száját, és a rabszolgák eszelős igyekezettel próbálják betömni a
réseket, hogy ha a kő visszabukik, ne kelljen elölről kezdeniük mindent.
- Tovább! Tovább! - rikoltozta Camaban, és az ösztökék tovább döfködtek, a kötelek
megremegtek, az ökrök véreztek, a szikla pedig görcsös rángásokkal emelkedett felfelé.
- Lassan! Most csak lassan! - figyelmeztetett Saban. A kőszikla szinte a teljes
magasságát elérte, és ha az ökrök inuk szakadtából húznak tovább, fennáll a veszélye,
hogy kirántják foglalatából. - Csak még egy lépést! - Az ösztökék még egy utolsót döftek,
a szikla még egy foknyit felemelkedett, aztán saját tömege vette át az uralmat, és a pillér
egyenesbe állt, gyomorforgató robajjal zúzva szét a verembe ékelt fatörzseket. Saban
visszatartotta a lélegzetét, de a kő megmaradt álló helyzetben. Rárivallt a rabszolgákra,
hogy tömjék be az összes lyukat és alaposan tapossák meg a törmeléket. Camaban
nehézkesen tett néhány tánclépést, míg Haragg sírva fakadt örömében. A templom
legmagasabb pillére a helyére került.
Leoldozták a köteleket, feltöltötték a lyukat, és végre Saban is hátrébb léphetett, hogy
megcsodálja művét.
Olyan csodát látott, mely messze meghaladt bármit Cathallóban; olyan csodát, amilyent
még senki sem látott a világon.
Egy követ látott, mely olyan magasra nőtt, akár egy fa.
Dagadozott a mellkasa, ahogy elnézte, és könnyek szöktek a szemébe. A szikla komoran
és karcsún magasodott a szürke téli égboltra. Gyönyörű, gondolta Saban. Fényes,
szabályos, félelmet ébresztő: uralma alatt tartja az egész tág világot. Valósággal fölébe
tornyosult az anyasziklának, melyet eddig olyan hatalmasnak gondolt. Páratlan látványt
n y ú j t o t t .
- Csodálatos - rebegte Camaban tágra nyílt szemekkel.
- Slaol műve - toldotta meg Haragg mély alázattal.
Még a rabszolgákat is lenyűgözte a látvány. Ők végezték el a munkát, és most
álmélkodva meredtek művükre. Egyetlen törzs egyetlen templomában, egyetlen földön és
egyetlen álomban sem létezett ehhez fogható. Abban a pillanatban Saban úgy érezte, az
isteneknek is látniuk kell, mire törekszik Camaban. Még Kildára is nagy hatást tett a
l á t v á n y .
- És te még egy követ akarsz annak a tetejére? - kérdezte Sabantól aznap este.
- Meg kell tennem - válaszolta Saban - hiszen ez csak egyik pillére a majdani kapunak.
- És tudod már, hogyan csináld?
- Talán majd az istenek elmondják - vonta meg a vállát Saban.
Kettesben álltak a nagy kő mellett. Lehullt az éjszaka, és feketére festette a szürke
sziklát. Ahogy Saban felnézett a monolitra, újra a hatása alá került. Elképedt tulajdon
erején, amellyel idehozta, megformálta és felállította, és egy pillanatra biztosan tudta,
hogy meg fogja építeni ezt a templomot. Akadtak, akik szerint nem lehetett megépíteni, és
még Camaban sem tudta a mikéntjét, Saban mégis biztos volt benne, hogy képesek
lesznek rá. Hirtelen még abban sem kételkedett, hogy a templommal megbékíti majd az
isteneket, akik megbocsátanak a hamis esküért és megkímélik Lallic életét.
- Néha arra gondolok - mondta aznap este Kildának - hogy igazából egyikünk sem tudja,
miért építjük meg azt a templomot. Camaban állítja, hogy tudja, és Aurenna is biztos
benne, hogy újraegyesíti általa az isteneket, de én akkor sem értem, mit akarnak az
istenek. Kivéve, hogy akarják ezt a templomot. Azt hiszem, valamennyiünkre meglepetés
vár, ha egyszer felépül.
- Derrewyn is mindig ezt mondta - bólintott Kilda.
Elérkezett a télközép, a törzs nagy tüzeket gyújtott és lakomát rendezett. A rabszolgák a
templomnál ettek, és télközép után, amikor megérkezett az első hó, nekiláttak kifaragni a
nagy kapu második pillérét. Bár nem találtak ennél hosszabb követ, az így is túlontúl rövid
volt Saban céljainak, ezért szándékosan megmunkálatlanul hagyták a lábazatát - éppoly
bunkós végű és torz maradt, mint Camaban lába, mielőtt Sannas eltörte és
kiegyenesítette - abban a reményben, hogy miután beássák a földbe, a nehéz talapzat
majd segít kiegyensúlyozni a pillért. Saban tudta, hogy a sekély verem elégtelen lesz egy
ekkora pillérhez, de nem áshatott mélyebbre, ha azt akarta, hogy a kapu két oszlopa
egyforma magasra nőj ón.
A második pillért tavasszal emelték fel. Felállították a háromlábú állványt, befogták az
ökröket, és amint a jószágok nekiveselkedtek a kő roppant súlyának, Saban hallotta,
ahogy a torz talapzat a mészkövet és a rönköket őrli. Amikor végeztek a pillér
felállításával, betömködték a lyukat, és immár két oszlop magasodott előttük, olyan közel
egymáshoz, hogy egy kismacska is alig surranhatott át közöttük, a pillérek teteje azonban
fokozatosan elkeskenyedett, így a résen keresztül átsüthetett a nap.
- Mikor teszed fel a zárókövet? - kérdezte Camaban.
- Egy év - felelte Saban - esetleg kettő.
- Egy év! - hördült fel Camaban.
- A köveknek meg kell állapodniuk - magyarázta Saban. Egész évben tovább zömítjük és
töltjük a törmeléket.
- Akkor minden pillérnek egy éven át kell állnia magában? kérdezte Camaban
e l s z ö r n y ü l k ö d v e .
- A kettő még jobb lenne.
Camaban egyre rosszabbul viselte a várakozást. Felbőszítette, ha az ökrök
megmakacsolták magukat, a kötelek elpattantak, vagy, mint az kétszer is megtörtént,
elrepedt az állvány. Gyűlölte, hogy a kövek ferdén meredeztek elő a földből, és hosszú
napokba telt, amíg kiegyenesítették őket, majd törmelékkel és földdel betömködték a
l y u k a k a t .
Három teljes évükbe telt kifaragni és felállítani a nap házának tíz karcsú pillérét. A
felállításuk okozta a kevesebb gondot; leginkább a csiszolással és a faragással
szenvedtek meg, amely szüntelen zajjal és porral töltötte meg a templomot.
Legnehezebben azokkal a csapokkal boldogultak, melyeknek a záróköveket kellett
tartaniuk; ezek csupán két férfitenyér szélességuek voltak, és kialakításukhoz a
rabszolgáknak le kellett gyalulniuk a kő felső oldalának fennmaradó részét, amit csak
kősziklánkról kőszilánkra haladva végezhettek el. Saban utasította őket, hogy a szikla
peremén hagyjanak kiálló peremet, így a záróköveket az oldaluknál is alátámasztotta,
nemcsak a csapok által.
Leir abban az évben lett férfi, amikor a nap házának utolsó pillérét is felállították, és
amikor az égi gyűrű első hat kövét besüllyesztették a földbe. Leir túlesett a
próbatételeken, és boldogan törte szét a lelkét jelképező kis mészkőgolyót. Saban egy
bronzhegyű lándzsát ajándékozott neki, majd saját maga véste fel a férfiasság tetovált
jelképét fia mellkasára.
- Megmutatod magad édesanyádnak is? - kérdezte fiától.
- Nem hinném, hogy látni akarna.
- Pedig büszke lenne rád - jelentette ki Saban határozottan, noha maga sem hitt ebben.
Leir elfintorodott.
- Csalódott bennem.
- Akkor menj el a húgodhoz - tanácsolta Saban - és mondd el neki, mennyire hiányzik. -
Azóta nem látta Lallicot, hogy Leirt elvette az anyjától, és az életére esküdött fel a
koponyafa előtt.
- Lallic nem beszél senkivel - tudta meg Saban Leirtől. - Halálra vált. Ott reszket a
kunyhójában, és felsír, ha az anyja magára hagyja.
Saban attól félt, hogy hamis esküjével rettenetes átkot vont lánya fejére, és úgy döntött,
felkeresi Haraggot, kicsikar egy hallgatási fogadalmat a főpaptól, azután elmondja neki az
igazságot, és elfogadja, akármilyen büntetést is szab ki rá.
Ám erre már nem került sor. Azon az éjjelen, hogy megtörtént a beavatás, de mielőtt még
Saban ráakadhatott volna, Haragg nagyot kiáltott és holtan esett össze. És Camaban
megháborodott.
19. FEJEZET
Camaban úgy üvöltött, mint amikor az anyja meghalt. Üvöltött csillapíthatatlan kínjában,
és azt állította, hogy Haragg az atyja volt.
- Apám és anyám volt - kiáltozta - az egyetlen családom!
Kiűzte a rabszolgalányokat a kunyhójából, és kovakéssel kaszabolta össze magát, hogy
amikor mezítelenül előbukkant kunyhójából, az egész testét vér borította. Rávetette
magát Haragg tetemére, és azt jajveszékelte, hogy a főpap nem halt meg, csak
elszenderült, de bármennyire is próbálta saját lelkét lehelni Haragg testébe, a tetem
megátalkodottan halott maradt. Camaban ekkor Saban felé pördült.
- Ha befejezted volna a templomot, testvér, akkor nem kellett volna meghalnia! -
Camaban megrázkódott, vérének cseppjei Haragg testére záporoztak, aztán marokszám
kapkodta fel a földet és Saban felé hajította a rögöket. - Menj innét! Sosem szerettél
igazán! Sosem szerettél! Takarodj!
Gundur sietve elrángatta Sabant Camaban tekintete elől, be az egyik kunyhó mögé.
- Megöl, ha itt maradsz. - A harcos Camaban összefüggéstelen üvöltözését hallgatta. -
Beleköltöztek az istenek - mormolta Gundur.
- Ez lett Haragg tragédiája is - jegyezte meg Saban szárazon.
- A tragédiája?
Saban vállat vont.
Haragg szeretett kereskedő lenni. Szerette azt az életet. Kíváncsi volt, tudod, ezért földről
földre vándorolt, a válaszokat kutatva, és amikor találkozott Camabannal, azt hitte,
meglelte az egyetlen igaz választ. Csak a kereskedők élete hiányzott neki mindig. Nem
szabadott volna főpapnak lennie, mert attól fogva egészen más ember lett belőle.
Camaban ragaszkodott hozzá, hogy Haragg tetemét ne vigyék a Holtak Lakóhelyére,
hanem fektessék az új templom szellemházába, ezért a holttestet fűzfaágyra fektették,
majd elhelyezték a földön, az anyaszikla és a zárókőre várakozó pillérek között. Az egész
törzs elkísérte útjára a holttestet, és Camaban egész úton vigasztalanul zokogott. Még
most is mezítelen volt, vére rákérgesedett bőrére, és időnként elvetette magát a földön,
ahonnét Aurennának kellett felemelnie, aki Haragg halálának hírére érkezett ide
Cathallóból. Szürke farkasprém köpenyt viselt, melynek anyagába hamut dörzsölt; a haját
rendezetlenül hagyta. Lallic, immár a felnőttkorhoz közeledvén, mellette haladt. Halovány,
vékonyka lány volt, savókék szemekkel és riadt arckifejezéssel. Rémültnek tűnt, amikor
Saban közeledni próbált hozzá.
- Megmutatom neked a köveket - ajánlotta Lallicnak - és hogy miként formáljuk őket.
- Mindent tud - csattant fel Aurenna. - Lahanna megmutatja neki a köveket álmában.
- Ez igaz? - kérdezte Saban Lallicot.
- Minden éjjel - válaszolt a leány bátortalanul.
- Lallic! - hívta magához Aurenna, majd fenyegető tekintettel végigmérte Sabant. - Az
egyik gyerekem már elvetted az istennőtől. A másikat nem fogom engedni.
A rabszolgák a kunyhóikban maradtak aznap, amikor a törzs asszonyai Slaol
gyászénekének ütemére körbetáncolták a templom árkát és töltését. A férfiak a
templomon belül táncoltak, esetlen léptekkel találva utat a befejezetlen kövek és
lerakodott szánok között. Camaban, aki újra felhasogatta testét, tetőtől talpig véresen
térdepelt le a holttest mellé és világgá üvöltötte fájdalmát, miközben Aurenna és Lallic -
egyetlenként az asszonyok között, akik bebocsátást nyertek a templomkörbe - a tetem két
oldalán jajveszékeltek.
Sabant az botránkoztatta meg leginkább, hogy két pap egy ökröt vezetett a templomba.
Haragg mindig gyűlölte az élő lelkek feláldozását, Camaban most mégis ragaszkodott
ahhoz, hogy a halott ember lelkének vérre van szüksége. A bestia inait elvágták, és
felemelték a farkát, hogy leszegje a fejét, majd Camaban meglendítette a bronzszekercét,
de csupán az egyik szarvat találta el, és alig sebezte fel az állat nyakát. Az ökör elbődült,
Camaban újra lecsapott és újra hibázott, ám amikor egy pap megpróbálta kivenni a
szekercét a kezéből, Camaban felé lendítette a fegyvert, és csak hajszál híján hibázta el a
férfit, azután eszelős igyekezettel tovább kaszabolta az állatot. Vér záporozott az
anyasziklára, a tetemre, Camabanra, Aurennára és Lallicra, mígnem a szerencsétlen
jószág végül térdre kényszerült, és Camaban mélyen belehasított a gerincébe, hogy véget
vessen szenvedéseinek. Ekkor ledobta a szekercét, és térdre hullt.
- Élni fog! - kiáltotta. - Élni fog megint!
- Élni fog - visszhangozta Aurenna, majd átkarolta Camabant, hogy felsegítse a földről. -
Haragg élni fog - simogatta Camabant, aki gyermekként zokogott a vállán.
Az üsző tetemét elvonszolták, és Saban dühödten rugdalta a kőport a vértócsákra.
- Itt sosem szabadott volna vért áldozni - magyarázta Kildának.
- Ki mondta ezt?
- Haragg.
- És Haragg halott - bólintott a lány komoran.
Haragg halott volt, és teste a nap házában maradt, ahol lassan feloszlott, hogy bűze
szüntelenül a vermeket ásó és sziklákat faragó munkások orrát facsarja. Hollók csaptak
lakomát a tetemen, férgek hemzsegtek rothadó húsában, és egy teljes évbe telt, míg a
tetem csontvázzá aszott, de Camaban még ekkor sem engedte, hogy eltemessék.
- Ott kell maradnia - jelentette ki, a csontok tehát ott maradtak. Néhányat az állatok
magukkal hurcoltak, bár Saban megpróbált mindent, hogy egyben tartsa a csontvázat.
Camaban az eltelt évben lassan visszanyerte ép értelmét, és bejelentette, hogy ő maga
fogja követni Haraggot, így főpap és törzsfőlesz egy személyben. Ragaszkodott ahhoz,
hogy Haragg csontjainak szüksége van a véráldozatra, ezért birkákat, kecskéket, ökröket,
disznókat, sőt madarakat hozott a templomba, hogy lemészárolja a száraz csontok felett,
melyeket feketére festett a szüntelen vérfolyam. A rabszolgák messze elkerülték a
tetemet, ám egy napon Saban döbbenten látta, hogy Hanna ott kuporog felettük.
- Tényleg új életre fog kelni? - kérdezte Sabant.
- Camaban azt mondja - vonta meg a vállát Saban. Hanna megborzongott, és elképzelte,
ahogy a pap csontváza húst és bőrt növeszt, majd nehézkesen talpra áll, és
nekitámaszkodik az egyik pillérnek.
- Amikor meghalsz - kérdezte Sabant - téged is a templomban terítenek ki?
- Amikor meghalok - felelte Saban - olyan helyre kell vinned, ahol nincsenek kövek.
Egyetlen szál sem.
Hanna értetlenül meredt rá, majd hirtelen elnevette magát. Olyan gyorsan cseperedett,
hogy egy-két év múlva már asszonysorba vehetik. Tudta, ki a vér szerinti édesanyja, de
tudta azt is, hogy ha élni akar, a titok sose pattanhat ki, ezért anyjának szólította Kildát és
atyjának Sabant. Olykor megkérdezte Sabant, hogy életben van-e még édesanyja, és
Saban erre csak annyit tudott felelni, hogy reméli, igen, még ha az ellenkezőjétől tartott is.
Hanna egyre inkább a fiatalkori Derrewynre emlékeztetett; ugyanaz a sötét és eleven
szépség lett belőle, s ezt Ratharryn ifjai is egyre inkább felismerték. Saban úgy
számította, alig egy év múlva neki is agyagfalloszt és koponyát kell majd a kunyhója
tetejére ültetni. Leir is Hanna hódolói közé tartozott, és a lányt sem hagyta hidegen Saban
fia, aki magasra nőtt, sötét haját hosszú fonatokban a hátára eresztette, és már az első
tetoválások is ott díszelegtek a mellkasán. Az a szóbeszéd járta, hogy Camaban maga
után Leirt akarja törzsfőnek, és a legtöbben helyeselték is ezt, hiszen Leir máris bátor
férfiú hírében állt. Gundur csapatában harcolt, és akadt dolga bőséggel, ha nem
Ratharryn határmezsgyéjén, akkor a távoli vidékeken, ahonnét a harcosok egyre újabb
ökrökkel és rabszolgákkal tértek meg. Saban mérhetetlenül büszke volt Leirre, noha csak
keveset látta, miután a Haragg halálát követő években Camaban a munka további
felgyorsítását követelte.
Még több rabszolgát fogtak el, és hogy etetni tudják őket, a harcosoknak még több
disznót, ökröt és terményt kellett összerabolniuk. A templom egyetlen hatalmas, etetni
való szájjá nőtte ki magát, és a kövek még most is szüntelenül érkeztek Cathallóból, hogy
pörölyökkel, verítékkel és tűzzel munkálják meg őket, de Camabant ez sem tette
e l é g e d e t t é .
- Miért tart ilyen soká? - kérdezte állandóan.
- Mert a szikla kemény - felelte Saban állandóan.
- Ostorozd meg a rabszolgákat! - követelte Camaban.
- Akkor kétszer ennyi ideig fog tartani - figyelmeztette Saban, mire Camaban dühbe gurult
és ellenségének nevezte Sabant.
Amikor az égi gyűrű pilléreinek fele a helyére került, Camaban újabb követeléssel állt elő.
- Az égi gyűrű sík lesz, ugye? - kérdezte.
- Sík?
- Lapos! - csattant fel Camaban, miközben kezében simító mozdulatot tett. - Lapos, akár
egy tó tükre.
Saban a homlokát ráncolta.
- A templom lejt - mutatott a talaj enyhe esésére - ezért ha a pillérek egyforma hosszúak,
a gyűrűnek is követnie kell a lejtését.
- A gyűrűnek laposnak kell lennie! - erősködött Camaban. Laposnak! - Elhallgatott, amint
látta Hannát előlépni a kunyhóból, és alattomos mosoly jelent meg az arcán. - Épp olyan,
mint Derrewyn.
- Fiatal és sötét hajú - legyintett Saban - ez minden.
- De te a lányod életére esküdtél, hogy nem Derrewyn lánya - emelte fel a hangját
Camaban - igaz?
- Hallottad az esküm. - Saban azzal terelte el Camaban figyelmét, hogy megígérte,
elsimítja az égi gyűrűt, még ha ehhez további időre is lesz szüksége. A pillérek tetejére
könnyű gerendákat fektetett, és minden gerenda tetejére egy agyagvályút. Amikor a
vályúkat feltöltötte vízzel, megláthatta, hogy az egymással szomszédos pillérek szintben
vannak-e egymással. Egyes pillérek túl magasra nőttek; ilyenkor a rabszolgáknak létrákra
kellett kapaszkodnia és le kellett faragnia a felesleget. Ezt követően, lévén Saban
belegondolni is félt, hogy egy pillér túl rövidre sikeredik, szándékosan hosszabbra hagyta
minden kőhasábot, és azokat álló helyzetében addig faragták, amíg egy szintbe nem
kerültek szomszédaikkal.
Egy szikla kevés híján kettétört, miközben felállították. Lecsusszant a görgőkről,
nekirobajlott a bélésfáknak, és az egyik oldalán átlósan jókora repedés iramodott végig.
Saban elrendelte, hogy most már mindenképp állítsák fel, és valamely csoda folytán a
szikla nem tört el, miközben a helyére lendült, bár a repedés így is látható maradt.
- Megteszi - nyugtatta meg Camaban. - Megteszi.
Újabb két év elteltével valamennyi kő megérkezett Cathallóból, és helyére került az égi
gyűrű pilléreinek fele, ám mielőtt végezhetett volna a pillérekkel, Sabannak helyére kellett
emelnie a nap házának záróköveit, és erre nyáron kerített sort. A köveket tucatnyi
rabszolga vontatta, akik úgy igazították a szánokat, hogy valamennyi zárókő
párhuzamosan álljon a pillérekkel, melyeket meg kellett koronáznia. Saban napokon és
éjszakákon át töprengett, hogyan tegye helyére a záróköveket. Harmincötöt kellett az
égbe emelnie, harmincat az égi gyűrű, ötöt a nap háza számára, és a megoldás
váratlanul, egy téli este hasított belé.
A fa adta meg a választ. Hatalmas mennyiségű fát kellett vágnia az erdőben és elvontatni
a templomhoz, ahol tizenhat rabszolgájával gyakorlati próba elé állíthatta elképzelését.
A legmagasabb kapuval kezdte. A szán a kapu zárókövével az ikerpillérekkel
párhuzamosan állt, azoktól mintegy kétlépésnyi távolságra, és Saban megparancsolta a
rabszolgáknak, hogy a szán körül készítsenek a fatörzsekből keretet, hogy amikor
végeznek, úgy tűnjék, mintha a hosszú kő egy fa emelvényen feküdne. A rabszolgák
ekkor tölgyfa emelőikkel megemelték a zárókő egyik végét, Saban pedig egy hosszú
gerendát fektetett alá, éppen keresztbe a legalsó réteggel. Ugyanígy tettek a zárókő
másik végével is, és a kő most karnyi magasan, kétrétegnyi fagerendán feküdt.
Újabb rönköket hoztak, és azokat a két alsó rétegre fektették, amíg megint csak úgy tűnt,
mintha a kő egy emelvényen nyugodna, aztán a követ ismét megemelték és két
gerendával alátámasztották. A gerendák köré újabb emelvény készült, olyan fatörzsekből,
melyek párhuzamosan futottak az első réteg gerendáival. Az emelvény most három réteg
magasra nőtt, de elég széles és hosszú maradt ahhoz, hogy az emberek odaférjenek az
emelőkkel és egyre feljebb emeljék a követ.
Rétegről rétegre emelték egyre feljebb a zárókövet, míg el nem érte a pillérek tetejét, és
ott egyensúlyozott, a gigászi rönkhalom tetején. Huszonöt réteg fa támasztotta alá a
sziklát, amit még most sem csúsztathattak át a pillérek tetejére, hiszen Sabannak még le
kellett mérnie a pillérek csapolásának távolságát, majd ennek alapján krétával felrajzolni
azokat a helyeket, ahová a kapcsolódó lyukakat megfúrhatták. Tizenegy napig tartott
felemelni a zárókövet, újabb húsz kellett a lyukak kialakításához. A követ ezután még át is
kellett forgatni és újabb két réteggel alátámasztani, mielőtt a rabszolgák újra
megemelhették, hogy araszról araszra átfordítsák arra a két gerendára, mely megtartotta
a sziklatömböt, míg a lyukak pontosan a csapok fölé nem kerültek.
Három férfi ekkor megemelte a zárókő egyik végét, míg Saban félrerúgta a követ
alátámasztó gerendát, aztán a rabszolgák leengedték az emelőket, hogy a kő
rázuhanhasson a pillérek tetejére. Az emelvény megrázkódott, de sem a zárókő, sem a
pillérek nem sérültek meg. Kiszabadították a második gerendát is, a kő a helyére zuhant,
és ezzel be is fejezték az öt napkapu közül az elsőt, mindjárt a legmagasabbat.
Az emelvényt ezután elbontották, és a második pár pillér elé hordták, ahol a rabszolgák
elkezdték felfektetni a rönköket a második zárókő körül, miközben Saban hátralépett,
hogy megcsodálja az első kaput.
Mélységes alázat töltötte el. Mindenkinél jobban tudta, mekkora munka, mennyi csiszolás
és faragás, mennyi veríték és bánat fekszik ebben a három kőben. Tudta, hogy a két
pillér közül az egyik túlságosan rövid, és torz lábakon áll egy túlontúl sekély veremben,
ám a kapu ezzel együtt is páratlan látványt nyújtott. A lélegzete is elállt tőle. A kapu az
égre tört, és záróköve, melyet tizenhat öszvérnek kellett idevonszolnia Cathallóból, most
olyan magasra emelkedett, hogy senki sem érhette el. Ott fog maradni mindörökre.
Saban megrezzent, amint belegondolt, hogy lesz-e még valaki, aki ekkora terhet ilyen
magasba fog emelni. Elfordult és a napkorongra nézett, mely sápadtan bukott le a nyugati
látóhatár felhői mögé. Ezt Slaolnak is látnia kell, gondolta, és meg kell hogy jutalmazza őt
Lallic életével. A remény könnyeket csalt szemébe, és Saban térdre roskadt, hogy
homlokával a földet érintse.
- Hány napba telt? - akarta tudni Camaban.
- Valamivel több, mint egy holdba - felelte Saban - de a többi már nem fog eddig tartani.
Ott alacsonyabbak a pillérek.
- Harmincöt zárókövet kell felemelni! - fakadt ki Camaban. Az még három év! - Felordított
csalódottságában, majd megfordult, hogy elnézzen a rabszolgák felé, akik simára
kalapálták és csiszolták a kövek felszínét. - Nem minden követ kell rendesen kifaragni -
döntötte el végül Camaban. - Elég, ha hasáb alakúak, és már mehetnek is a helyükre. A
külső élek nem számítanak, maradhatnak úgy, ahogy vannak.
Saban hitetlenkedve nézett fivérére.
- Valóban ezt akarod? - kérdezte. Fivére éveken át tökéletességet követelt, és most
beérné azzal, hogy félkész köveket építenek be?
- Csináld! - ripakodott rá Camaban, majd az őket hallgató rabszolgákhoz fordult. -
Egyikőtök se megy haza, amíg nem végeztek a munkával, egyikőtök sem! Úgyhogy
munkára! Gyerünk! Gyerünk!
Most már látni lehetett, miként fog festeni a kész templom, hiszen az utolsó pilléreket is
felállították, és nyugatról vagy északról tekintve a pillérek gyűrűje teljesnek tűnt. Megépült
a nap háza, ott tornyosult a kövek növekvő gyűrűje felett, és Saban gyakran több száz
lépésnyire is elsétált, hogy felmérje, amit eddig végeztek. Ilyenkor mindig ámulatot érzett.
Éveket rabolt el tőle ez a templom, mégis csodálatos lett. Legjobban az általa vetett
szabályos és egyenes vonalú árnyakat szerette, melyekhez hasonlókat még sosem látott,
és megértette, hogy a világ megszakadt mintázatát látja, amint újra tökéletessé válik ezen
a domboldalon. Ezekben a pillanatokban csodálta fivérét merész álmaiért. Máskor, ha
megállt a templom közepén, úgy érezte, a pillérek és az általuk vetett árnyak
nyomasztóan fölébe nőnek. Még a legfényesebb napokon is sötétség honolt a kövek
között, és ez olyannyira nyomasztotta, hogy képtelen volt szabadulni félelmeitől -
szüntelenül látta maga előtt, ahogy a zárókövek lehullnak. Pedig tudta, hogy ez nem
következhet be. A záróköveket összecsapolták a pillérekkel, és már csak súlyuknál fogva
sem eshettek le azok tetejéről, Saban mégis úgy érezte különösen, ha Haragg csontjai
mellett, a magas kapu és az anyaszikla közötti szűkös téren állt - hogy a templom sötét
tömege maga alá temeti. Amikor azonban maga mögött hagyta a köveket, átkelt az árkon
és visszafordult, a sötétség szemvillanás alatt szertefoszlott.
Ez a templom sosem tűnt olyan törékenynek, mint Sarmennyn kövei. Betöltötte a maga
helyét, az égbolt és a végtelen füves domboldal mellett sem törpült el. Az ide látogatók,
akik közül néhányan a tengeren túli különös országokból érkeztek, gyakran térdre hulltak,
amikor először látták a köveket, és a rabszolgák is lehalkították a hangjukat munka
k ö z b e n .
- Kezd életre kelni - jegyezte meg egy napon Kilda.
Az égi gyűrű utolsó pillérét - mely csak fele olyan széles volt, mint a többi, hiszen a hold
ciklusának fél napját jelképezte - télközép napján állították fel. Könnyedén végeztek, és
Camaban, aki eljött megnézni az utolsó oszlop felállítását, a templomban maradt, míg
csak a nap le nem bukott. Hideg, de tiszta nap köszöntött rájuk, és a délnyugati látóhatár
felett sóhajnyi ködfelhők lebegtek, melyek fehérről lassan rózsaszínre váltottak.
Seregélyek egy csapata kovahegyű nyílvesszőkként szelte át az eget a templom felett. A
megszámlálhatatlanul sok madár betöltötte a templom egének ürességét, valamennyi
egyként mozgott, egyszerre változtatott irányt, és láttukra Camaban arcán széles mosoly
áradt szét. Camaban hosszú ideje nem mosolygott már.
- Minden a mintáról szól - szólt csendesen.
A nap alacsonyabbra ereszkedett, elnyújtotta a templom árnyait, és Saban úgy érezte,
mintha a kövek fészkelődni kezdenének. Feketének látta őket, ahogy ott állt Camabannal
a szent ösvényen, a napkő mellett, és az árnyak észrevétlenül araszoltak egyre közelebb
hozzájuk. Miközben a nap lebukott, a templom növekedni látszott, immár sötétlő,
fenyegető tömegként tornyosult föléjük, és amikor a fényes korong eltűnt a legmagasabb
kapu záróköve mögött, az éjszaka első árnyai magukba burkolták a testvéreket. Mögöttük,
Ratharrynban meggyújtották az első tüzeket a télközép tiszteletére, és Saban azt hitte,
Camaban visszasiet majd a faluba, hogy az ünnepségek felett őrködjék, ám fivére csak
várt, és várakozással tekintett fel a fekete kövekre.
- Nemsokára - suttogta izgatottan - nemsokára.
Néhány pillanattal később a legmagasabb zárókő alsó peremén vöröslő fények gyúltak,
aztán a nap váratlanul utat talált magának a karcsú pillérek közti hasadékon át, és
Camaban összecsapta kezét.
- Működik! - kiáltotta. - Működik!
A föld mindenütt sötétségbe borult körülöttük, az égi gyűrű pilléreinek árnyékai egymásba
fonódtak és elborították a szent ösvényt, ám a kövek által vetett árnyak közepén ott
fénylett egyetlen napsugár. A nap halódó fénye, az év utolsó fénypászmája nyilazott
keresztül a horizonton, át a rengeteg erdő és a végtelen mezők felett, hogy a pillérek
között utat törve elvakítsa Camabant, aki a napkő mellett állt.
- Ide! - kiáltotta, és mellkasát verte, mintha ezzel akarná magára vonni Slaol figyelmét. -
Ide! - kiáltotta megint, majd megigézetten nézte, ahogy a nap lehullik a kövek mögött, és
azok árnyai egyetlen hatalmas sötétséggé olvadnak össze, mely végigömlik a tájon. -
Látod már, mit tettünk? - kérdezte Camaban izgatottan. - A haldokló nap meglátja a követ,
mely hatalma teljét jelöli, és vágyakozni kezd régvolt ereje után, ezért megszabadul téli
gyengeségétől. Működni fog! Működni fog! - Megpördült és megpaskolta Saban vállát. -
Azt akarom, hogy a következő télközépre kész legyen.
- Kész lesz - ígérte Saban.
Camaban egyenesen belenézett Saban szemébe.
- Meg tudsz nekem bocsátani, testvér?
- Miért kellene megbocsátanom? - kérdezte Saban, noha pontosan tudta, mit akar
C a m a b a n .
Camaban elfintorodott.
- Slaolnak és Lahannának eggyé kell válnia. - Elengedte Saban vállát. - Tudom, milyen
nehéz ez neked, de az istenek nem könnyítik meg a dolgunkat. Keményen fognak
bennünket! Éjszakánként olykor azért imádkozom, hogy ne ösztökéljen Slaol szüntelenül,
de ő csak tovább hajt előre. Kiszívja a vérem is.
- És Aurenna legalább örömet okoz neked? - kérdezte Saban. Camaban összerezdült,
majd bólintott.
- Örömet okoz nekem, de amit te véghez vittél, testvér - biccentett a templom felé - annál
nagyobb örömet semmi sem okozhat. Fejezd be a művet. Fejezd be mielőbb. - Azzal
útnak indult.
A templom kapujának két kiemelt pillérét felvontatták a töltésútra és visszatették eredeti
helyére, azután már nem volt más hátra, mint megemelni az égi gyűrű utolsó záróköveit
is. Saban aggódott amiatt, hogy az újabb pilléreknek nem marad elég idejük megtelepedni
a földben, de Camaban már nem tűrt semmilyen késlekedést.
- Meg kell lennie - erősködött - készen kell állnia.
- Készen állni, de mire? Néha, amikor Saban hosszú ideig elnézte a sötét köveket, úgy
tűnt számára, mintha azok uralkodnának felette. Ha fáradt volt, és kihunytak fények, a
kövek ormótlan táncra perdültek a szeme előtt, de amikor felemelte a fejét és egyenesen
a pillérekre meredt, azok mind mozdulatlanná merevedtek. Az istenek benne éltek a
kövekben, ebben nem kételkedett. Nem szentelték fel a templomot, az istenek mégis
megtalálták. Ott jártak a toronymagas kövek között. Olykor fohászkodott hozzájuk; Kilda is
így talált rá egyik este. Az asszony leült mellé, és türelmesen kivárta, míg befejezte, aztán
megkérdezte tőle, hogy mit kért az istenektől.
- Mindig azért imádkozom - felelte Saban - hogy kíméljék meg a lányom életét.
- A te lányod immár Hanna - mondta Kilda. - Az enyém is.
- Gondolod, hogy Derrewyn meghalt?
- Szerintem él - vonta meg a vállát Kilda - de Hanna szülei akkor is mi maradunk.
Saban rábólintott, de azért tovább imádkozott Lallicért. Lánya itt lesz papnő, ő pedig a
templom építője. Idővel talán nem félelemmel tekint rá és megtanul bízni benne, hiszen
gyönyörű otthont épített neki - neki és az isteneknek.
És nemsokára elkészül vele.
Napfordulatkor a bikatáncosok magukra öltötték jelmezeiket. A tüzek szétkergették az
ártó szellemeket, és másnap hajnalban a kelő nap most először a pillérek teljes gyűrűjén
keresztül vetette át a napkő árnyékát, egyenesen a templom szíve felé, ahol Haragg
csontjai feküdtek.
Az utolsó záróköveket faragták. Az egyik nem illeszkedett a pillér csapjába, mert
Camaban kiharcolta, hogy a lyukat még a zárókő felemelése előtt kifúrják, és Sabannak
most egy harmadik lyukat is ki kellett képezni. Ez legyen az utolsó késedelem,
i m á d k o z o t t .
Betakarították a termést. Az asszonyok simára táncolták a szérűskert földjét, a papok
lehántolták az első szemeket. Cathallóból nem érkezett több rabszolga, hiszen már
azoknak is alig jutott munka, akik a templom közelében laktak, Camaban mégsem volt
hajlandó szabadon engedni őket.
- Majd szabadon engedjük őket, ha felszenteltük a templomot - jelentette ki. - Ők
építették, látniuk kell, ahogyan befejezzük, azután szabadon elmehetnek.
Elérkezett a tél, és a népek remélték, hogy ez lesz a föld legutolsó tele. Kilda elvetélt, és
utána napokig csak sírt. - Mindig is egy gyermekre vágytam - panaszolta Sabannak - de
az istenek megtagadták tőlem.
- Itt van neked Hanna - próbálta megnyugtatni Saban, ugyanúgy, ahogy korábban Kilda is
próbálta megnyugtatni őt.
- Már kis híján felnőtt - sírt fel Kilda. - Közel a végzete.
- A végzete?
Kilda megrázkódott.
Derrewyn gyermeke. Sannas vére folyik az ereiben. Nem kerülheti el a végzetét.
És a végzet már másnap elérkezett. Hideg napot éltek, a templom kövei kifehéredtek a
dértől. Már csak két zárókövet kellett felemelniük, és Saban az első emelvényt kezdte
építeni, amikor Leir felbukkant a falu felől. Ratharryn harcosainak teljes pompájába
öltözött: rókafarkat font a hajába, mellkasát elborították a kék tetoválások, lándzsáját egy
ritka tengeri sólyom tollaival ékesítette, melyeket sarc gyanánt a távoli partokon élő egyik
törzsfő hozta Ratharrynba. Leir végighaladt a töltésúton, és felnézett a kövekre.
- Kész lesz a templom télközépre? - kérdezte apjától.
- Könnyűszerrel - felelte Saban.
Leir arcán futó félmosoly jelent meg, majd a szent ösvény felé bólintott, mintha kérné,
hogy sétáljanak egyet. Saban értetlenül követte fiát a töltésúton.
- Camaban azt mondja, hogy Haragg testének vérre van szüksége - kezdte Leir színtelen
h a n g o n .
Saban bólintott.
- Mint mindig. - Camaban éppen aznap reggel jelent meg egy megkötözött hattyúval, hogy
hosszas előkészület után elvágja az állat nyakát. A templom vértől bűzlött, és az egyik
áldozat vérének megszáradni se maradt ideje, mielőtt újabb jószágot vagy vadat tereltek
Haragg csontjaihoz.
- Ígéretet tett arra is - folytatta Leir komoran - hogy amint a templomot felszentelte,
nemcsak Haragg, de valamennyi halott új életre talál a kövek által.
- Ezt mondta? - Saban maga úgy gondolta, hogy a holtakat csupán elveszik Lahannától
és Slaol gondjaira bízzák őket. A templom hatalmáról máris a legkülönfélébb
szóbeszédek és mesék terjengtek, de minél közelebb került a felszentelés napjához,
annál kevésbé tudták, mire lesznek képesek valójában a kövek. Annyit tudtak csak
biztosan, hogy örökre vége szakad a télnek, ám ennél mindenki többre várt. Akadtak, akik
kijelentették, hogy a holtak újra járni fognak, míg mások állították, hogy csak azok kapják
vissza életüket, akiket a templomban helyeztek nyugovóra.
- Hogy életet adjon a holtaknak - ment tovább Leir Camaban még több vért akar. - Megállt
a napkő mellett és visszanézett. A rabszolgák közül sokan a már felállított pilléreket
csiszolták, míg tucatnyi asszony a gyomokat tépkedte az árokban. - Azok a rabszolgák
nem térnek haza, amint felszenteltük a templomot.
- Akadnak, akik itt maradnak - bólintott Saban. - Szabadságot ígértünk valamennyinek, de
sokan már arra sem emlékeznek, merre van az otthonuk.
Leir megrázta a fejét.
- Camaban benyakalt az elmúlt éjjel, és elmondta Gundurnak, hogy koponyákkal akarja
kirakni az utat, a falutól egészen a templomig. Ez lenne a holtak útja, mely megmutatja,
hogyan térhetünk vissza a halálból az életbe. - Saban szemébe nézett. - Azt mondja,
megálmodta ezt, és Slaol akarja így. Gundur embereinek kell végezniük a rabszolgákkal.
- Nem! - tiltakozott Saban.
- A templomban kell leölni őket, hogy vérük eláztassa a földet, azután le kell vágni a
fejüket, hogy azok az út töltésére kerüljenek - folytatta Leir könyörtelenül - és nekünk,
lándzsasoknak kell végeznünk velük.
Saban összerándult. Elnézett a kunyhó felé, ahol Kilda élesztette a tüzet, és látta, amint
Hanna tűnik fel a kunyhóból, karján a száraz tűzifával. A lány meglátta Leírt, de
megérezhette, hogy a fiú most kettesben akar maradni atyjával, mert ottmaradt a
kunyhónál Kildával.
- És mit gondolsz te Camaban elképzeléséről? - kérdezte Saban Leirt.
- Vajon eljöttem volna hozzád, apám, ha tetszene? - Leir megállt, és Hanna felé sandított.
- Camaban meg akarja ölni valamennyi rabszolgát, apám, az összest.
- És mit tehetnék én ez ellen?
- Beszélhetnél Camabannal.
Saban a fejét rázta.
- Azt hiszed, hallgatna rám? Ezzel az erővel tárgyalhatnék egy felém rohanó vadkannal is.
- Végigsimított a nap kövén. Idővel, gondolta, a templom valamennyi köve elveszti
makulátlan szürkeségét, és megfeketedik a zuzmótól. - Beszélhetnénk anyáddal - vetette
f e l .
- Nem hallgatna meg - rázta a fejét Leir. - Csak az istenekkel tárgyal, a halandókkal nem.
- Keserűen csengett a hangja. Gundur szerint még egy oka van, hogy megöljük a
rabszolgákat. Szerinte, ha hazaengedjük ókét, magukkal viszik a templom építésének
titkait, és akkor mások is építhetnek ilyen templomot, Slaol pedig nem hozzánk fog jönni,
hanem hozzájuk.
Saban a földet elborító szürke kőporra meredt.
- Ha menekülésre bíztatom a rabszolgákat - mormolta - a lándzsások újabbakat
g y ű j t e n e k .
- Nem tehetsz semmit? - kérdezte Leir méltatlankodva.
- De te talán tehetsz valamit. - Elfordult és magához intette Hannát, aki tüstént szaladni
kezdett Leir felé. Olyannyira hasonlított anyjára, hogy Sabannak a lélegzete is elállt.
Tucatnyi lándzsás is megkérte Sabant, hogy feleségül vehesse Hannát, és sokan
nehezteltek is rá, amikor visszautasította ókét. Hanna, mondták, csupán egy rabszolga,
és egy rabszolgának örülnie kellene, amiért egy harcos kiszemelte magának, ám
Hannának csak egyetlen harcos tetszett - Leir. A lány szégyenlősen elmosolyodott, majd
engedelmesen Saban felé fordult, és meghajtotta a fejét, mintha atyja előtt állna.
- Azt akarom, hogy vidd el Leirt arra a szigetre, amit egy éve mutattam neked - utasította
S a b a n .
Hanna bólintott, bár zavartnak tűnt, hiszen azelőtt sohasem mehetett egy ifjú emberrel az
erdőbe. Saban kitapogatta a tarsolyát, és előhúzta a megkopott kis bórdarabkát, amelybe
az aranyrombuszt csomagolta.
- Vidd ezt magaddal - fordult Saban Leirhez, miközben kicsomagolta az aranyat - és
helyezd el a fűzfa odújában. Hanna majd megmutatja, hol. - Fia tenyerébe nyomta az
a r a n y a t .
Leir összevont szemöldökkel meredt a fényes fémdarabkára.
- Mi fog történni akkor?
- Megváltoznak a dolgok. - Saban csak remélni merte, hogy így lesz, hiszen abban sem
lehetett biztos, hogy Derrewyn egyáltalán életben van. Habár az arany mindig is
megváltoztatta a dolgokat. Amikor felbukkant Ratharrynban, egy csapásra felfordult a
világ, és talán most is megteszi majd a hatását. - Hanna elmondja, mire képes az arany -
mosolygott Saban a fiára. - Itt az idő, hogy Hanna mindent elmondjon neked. -
Megcsókolta Hanna homlokát, és tudta, hogy ezekkel az utolsó szavakkal végleg
elbocsátja Derrewyn leányát. Leír és Hanna kezébe adta az igazságot, és remélte, hogy
Leir nem fog neheztelni, ha megtudja, hogy Hanna ivadéka Ratharryn legádázabb
ellenségének. - Hanna mindent el fog mondani - ismételte. - Most menjetek.
Figyelte, ahogy a folyó felé indulnak, és visszaemlékezett rá, miként tette meg ugyanezt
az utat Derrewynnel oly sok évvel ezelőtt. Akkor azt gondolta, a boldogság sosem ér
véget, később pedig azt hitte, a boldogság már sosem tér vissza. Látta, ahogy Hanna
megragadja Leir kezét, és könnyek szöktek a szemébe. Elfordult, hogy végignézzen a
templomon, és figyelje, milyen finom mintát szőnek a fények és árnyak az égbe szökő
köveken. Látta, milyen csodálatos dolgot álmodott fivére a világra, de már értette azt is,
hogy az álom tébolyából táplálkozott.
Visszaindult a kövek felé. Már csak kettőt kellett felemelni, hogy végezzen a munkával, és
ekkor, csakis ekkor tudhatja meg, hogy mi is az istenek terve ezzel a templommal.
A legutolsó zárókő, amelyik a külső kör legkisebb pillérén nyugodott, alig három nappal
télközép előtt került a helyére. Saban aggódott, mert a kő csak fele olyan széles volt, mint
a többi, hiszen a holdkör fél napját jelképezte, és szélesebb rést hagyott a külső
kőgyűrűn, amelyen át a népek besorjázhattak a templomba. A pillér csúcsán alig maradt
hely a két csapnak, ezért a zárókövek leeséssel fenyegettek.
Saban félelmei végül nem igazolódtak be, legalábbis nem a zárókövekkel kapcsolatban.
Nem a hely bizonyult elégtelennek, hanem maga a kő. Miután megépítették a
faemelvényt, miután az utolsó zárókövet rétegről rétegre a magasba emelték, miután
addig araszoltak vele előre, hogy az oldalsó csapolás a szomszédos zárókő hornya fölé
került, és miután a követ a helyére engedték - a pillér hirtelen megroppant.
A zárókövek mindig is csikorogva-ropogva hulltak a helyükre, és Saban mindig is rettegett
ettől a pillanattól, attól tartva, hogy vagy a zárókő, vagy a tartópillér darabokra törik a
becsapódástól. A kövekben repedések futottak, melyeket olykor Saban is felhasznált a
sziklák formálásában, és gyanította, hogy azok némelyike a sziklák mélyén halad, bár
ennek mindeddig nem látta kézzel fogható bizonyítékát. A nap házának ót záróköve és az
égi gyűrű mind a huszonkilenc záróköve biztonságban a helyére került. Valamennyit a
helyére emelték, hogy az alsó oldalukba fúrt lyukak illeszkedjenek a pillérek csapjaihoz,
valamennyi mennydörgő robajjal hullt a helyére, és valamennyi egészben is maradt, míg
csak sor nem került az utolsóra. Ezúttal nem érdes robaj, hanem tompa reccsenés
hallatszott, mely vészjóslóan pattant vissza a kör túlsó felének szikláiról.
Saban mozdulatlanná merevedett, ám a néma csend egyre tovább nyúlt. A zárókő a
maga helyére került, az oszlop egyenesen állt, ám amikor felkapaszkodott az egymásra
fektetett farönkök halmára, Saban már látta, hogy a szikla felszínén átlósan hosszú
repedés vonul végig. A hasadék a pillér csúcsától indult, és az oldalán, jó fél magasságig
húzódott. Egy rabszolga felmászott Saban mellé az állványra, és beledugta ujját a
r e p e d é s b e .
- Ha ez elenged… - kezdte, de nem kellett befejeznie a mondatot.
Saban is tudta, hogy ha elenged, a zárókő le fog hullni,
- Egy ujjal se nyúlj hozzá - mordult a rabszolgára, és amikor Camaban aznap este
felkereste a templomot, elmondta neki a rossz hírt.
Camaban megnézte a repedést, aztán felnézett a zárókőre.
- A kő megáll, nem igaz?
- Megáll, de vajon meddig? - kérdezte Saban. - Ki kellene cserélni.
- Kicserélni? - kérdezte Camaban megütközve.
- Hozhatnánk egy másik követ Cathallóból.
- És mennyi ideig tartana az? - kérdezte Camaban.
- Elhozni egy követ? Kifaragni? Kicserélni ezzel? - Saban elgondolkodott egy ideig. -
Mindkét zárókövet le kellene emelni, ezért is hagytam a helyén az emelvényt. - Megvonta
a vállát. Jövő nyárra elkészülnénk.
- Jövő nyárra? - üvöltött fel Camaban. - Három nap múlva fel kell szentelnünk a
templomot! Három nap múlva! Nem várhatunk tovább! Vége, vége, vége! Elkészült, és
nem fog összeomlani. - Tenyerével nagyot csapott a szikla felszínére, és Saban
ösztönösen hátrébb lépett, de a kő nem hasadt meg. Ezután Camaban megkopogtatta kis
buzogányával, majd mikor látta, hogy Saban összerezzen, felkapta a kövek faragásához
használt egyik jókora pörölyt, és teljes erőből nekicsapta a megrepedt oszlopnak. Újra és
újra lecsapott a pöröllyel, dühödten morogva és verítékezve, minden csapással megtöltve
a templomot a köveken pattogó visszhangokkal, de a szikla egészben maradt. - Látod? -
Camaban hagyta kihullni kezéből a pörölyt, és ahogyan mindig, amikor a templom építése
váratlan nehézségbe ütközött, egyre jobban belelovallta magát az indulatba. Beékelte
testét a megrepedt szikla és a szomszédos pillér közé, hogy teljes súlyával
nekiveselkedjen az oszlopnak, és ide-oda pattogjon a kövek között. - Látod? - rikoltozta. A
rabszolgák nyugtalanul tekingettek Saban felé.
A pillér nem hasadt végig. Camaban még egyszer utoljára nekivetette magát, majd
próbálta csupasz kézzel kirángatni a földből.
- Látod? - zihálta Camaban utoljára, miközben eligazította magán köpenyét. - Vége.
Elkészült. - Elhátrált az égi gyűrűtől és felnézett a zárókövekre. - Elkészült! - Diadalittasan
kiáltotta világgá a hírt, majd váratlanul megpördült és magához ölelte Sabant. - Remek
munkát végeztél, Saban, remek munkát. Felépítetted a templomot. Elkészült! Elkészült! -
Tett néhány esetlen tánclépést, majd térdre hullt és elvetette magát a földön.
És csakugyan végeztek a művel. Már csak az utolsó emelvényt kellett lebontaniuk és a
hosszú évek hulladékát eltakarítaniuk. Sarmennyn köveit meghagyták a pusztán, a
templomtól keletre, míg a szánok faanyagát két hatalmas halomba gyűjtötték össze, hogy
a felszenteléskor lángra lobbantsák. Az ünnepségre három nap múlva kellett sort keríteni,
és Camaban imádsága végeztével kijelentette, hogy ideje lebontani a rabszolgák kunyhóit
és azzal a fával is a máglyákat gazdagítani. - A kunyhók jól égnek - tette hozzá alattomos
m o s o l l y a l .
- Ha lerontom a kunyhóikat - kérdezte Saban - hol fognak aludni?
- Szabadon elmehetnek - vonta meg a vállát Camaban.
- Most azonnal? - kérdezte Saban.
- Még nem - ráncolta a homlokát Camaban. - Köszönetet akarok mondani nekik. Talán ha
rendeznék egy ünnepet a tiszteletükre?
- Megérdemlik - jegyezte meg Saban.
- Akkor hát legyen - csapta össze a tenyerét Camaban. - Ők is részt vesznek a télközép
ünnepén. Óriási lakoma lesz! A kunyhókat ráérsz az ünnepség reggelén lerontani. -
Elindult, de szüntelenül visszatekintett a kövekre.
Leir és Hanna Saban kunyhójában lakott. A pár megtért a szigetről, ahol Leir hátrahagyta
az aranyrombuszt, bár választ azóta sem kaptak Derrewyntől, és Saban tartott tőle, '68ogy
nem is kapnak soha. Leirt egyáltalán nem botránkoztatta meg Hanna származása, sőt
izgalmasnak találta a dolgot, és kikövetelte, hogy apja mesélje el az összes régi történetet
Cathallóról és Ratharrynról, Lengarról és Hengallról, Derrewynről és Sannasról.
- Derrewyn nem halt meg - állította Kilda makacsul a templom elkészültének estéjén. A
kövek elhagyatottan álltak, Saban és Kilda pedig kéz a kézben barangoltak a sötét
pillérek között, melyeket megérintett a holdfény, s ettől a szürke sziklafalak parányi
szeplői tűhegynyi csillagokként fénylettek. Éjjelenként a kövek valahogy magasabbnak
tűntek, magasabbnak és közelibbnek. Amikor Saban és Kilda átaraszolt a nap házának
két pillére között, úgy érezték, mintha a sziklák magukba zárták volna őket. Haragg
csontjaira árnyak borultak, de a vér fanyar bűze most is ott kísértett a hideg levegőben.
Kisebbnek tűnik, amikor idebent vagyunk - jegyezte meg Kilda.
- Mint egy sírbolt - vélte Saban.
- Mint a halál temploma? - kérdezte Kilda.
- Camaban akarta így - reccsent feléjük egy érdes hang az árnyak közül, melyek
magukba burkolták Haragg bűzlő csontjait.
- Azt hiszi, életet ad, de ez a halál temploma.
Kilda rémülten kapott levegő után, amikor a hang félbeszakította őket, és Saban
védelmezőn karolta át a vállát, miközben a kámzsás alak felé fordult, aki felegyenesedett
a csontok mellől és most feléjük indult. Saban egy pillanatig azt hitte, Haragg kelt új
életre, azután Kilda hirtelen kiszakadt az öleléséből, odarohant a sötét alakhoz és lábai
elé vetette magát.
- Derrewyn! - kiáltotta. - Derrewyn!
Az alak hátravetette kámzsáját, és Saban látta, hogy csakugyan Derrewyn az. Egy
megöregedett Derrewyn, aki hófehér hajával és koponyává aszott arcával Sannasra
e m l é k e z t e t e t t .
- Elküldted nekem az aranyat, Saban? - kérdezte.
- A fiam és a lányod hagyta ott - bólintott Saban. Derrewyn elmosolyodott. Kilda átölelte a
lábait, és Derrewyn gyengéden kibontakozott az öleléséből, hogy Saban felé induljon.
Kissé sántított, köszönhetően a nyílvesszőnek, mely oly sok évvel ezelőtt átütötte a
combját. - A fiad és a lányom - kérdezte szerelmesek egymásba?
- Azok.
- Hallom, Leirből rendes ember lett - mosolygott Derrewyn.
- Akkor hát, miért küldtél értem? Mert a fivéred le akarja ölni az összes rabszolgát? Igen,
tudom ezt is. Tudok mindenről, Saban. Amit csak Cathallóban vagy Ratharrynban
elsuttognak, azt én mind hallom. - Felnézett az öles pillérekre. - Máris vérbűz üli meg a
templomot, de neki ez sem elég. Addig akarja vérrel táplálni, míg meg nem történik a
csoda. - Gúnyosan felnevetett. Nem lesz többé tél? Nem lesz többé betegség? Nem lesz
többé halál? És ha nem lesz csoda sem, Saban, mit tesz akkor a fivéred? Újabb
templomot építtet? Vagy csak újabb és újabb áldozatok vérével táplálja, amíg vörös nem
lesz maga a föld is?
Saban nem felelt. Derrewyn végigsimított az anyasziklán, mely élénkebben tükrözte
vissza a holdfényt, mint Cathallo kövei.
- Vagy talán mégis lesz csoda - folytatta Derrewyn. - Talán látni fogjuk, ahogy a holtak
életre kelnek. Valamennyi holt, Saban, sárgává aszott és meggörnyedt testtel, recsegő
inakkal fog előlépni a kövekből. - Kiköpött. - Legalább nem kell több sírt ásnod
Ratharrynban, he? - Odalépett a külső gyűrűhöz, ahonnét elnézett a rabszolgák kunyhói
és tüzek tompán izzó fénye felé. - Két nap múlva, Saban - fordult vissza - a fivéred fel
akarja áldozni az összes rabszolgát. Úgy tesz, mintha lakomát adna a tiszteletükre, de
harcosai körülveszik a kunyhókat, hogy lándzsáikkal a kövekhez tereljék és leöljék
valamennyit. Hogy honnét tudom? Az asszonyoktól hallottam, Saban, Cathallóban, ahová
a fivéred jár, hogy összefeküdjön a te asszonyoddal. Üzekednek egymással, de persze ők
ezt nem így nevezik. Mi ketten, mi üzekedtünk egymással. Ezt teszitek ti is, te és Kilda,
sőt a fiad és a lányom, még most is, miközben te itt állsz eltátott szájjal. De ők, Camaban
és Aurenna, ők Slaol és Lahanna menyegzőjét próbálják. Ez az ő szent kötelességük -
vicsorogta - de ettől még üzekedés az is, bármennyire felcicomázzák az imádságaikkal,
és miután végeztek, beszélgetnek egymással. Gondolod, hogy Cathallo asszonyai nem
továbbítják nekem minden egyes szavukat?
- Azért küldtem az aranyat, hogy segíts nekem - felelte Saban színtelen hangon. - Meg
akarom menteni a rabszolgákat.
- Még azon az áron is, hogy Camaban csodája kudarcot vall? Saban vállat vont.
- Azt hiszem, Camaban előre retteg, hogy nem fog sikerülni, ezért adja át magát a
tébolynak. És az őrülete nem érhet véget, míg fel nem szenteli a templomot. Talán Slaol
mégis eljön majd? Bárcsak így lenne.
- És ha nem? - kérdezte élesen Derrewyn.
- Akkor építettem egy nagy templomot - felelte Saban határozottan - és amikor a téboly
elmúlik, ide járhatunk táncolni és imádkozni, az istenek pedig úgy használják a köveket,
ahogyan a legjobbnak tartják.
- És ez minden, amit tettél? - kérdezte Derrewyn keserűen. Építettél egy újabb
t e m p l o m o t ?
Saban visszaemlékezett arra, amit Galeth mondott nem sokkal a halála előtt.
- Mire gondolt Cathallo népe, amikor azokat a hatalmas sziklákat lehozta a hegyoldalból?
- kérdezte most Derrewyntől. Milyen csodában reménykedett?
Derrewyn egy hosszú pillanatig dermedten nézte Sabant, de nem válaszolt. Végül
Kildához fordult.
- Holnap megmondod a rabszolgáknak, hogy télközép estéjén le akarják mészárolni őket.
A nevemben beszélj. És mondd meg nekik, hogy holnap éjjel fényes ösvény nyílik előttük,
mely a biztonságba vezeti őket. Te pedig, Saban - fordult felé és mutatott rá csontos
ujjával - holnap éjjel Ratharrynban alszol, de Leirt és a lányomat elküldöd a szigetre. Ha
Hanna Ratharrynban marad, őt is megölik, mert hiába üzekedik a fiaddal, attól még a
templom rabszolgája marad.
Saban a homlokát ráncolta.
- Látom még a fiamat?
- Visszajövünk - válaszolta Derrewyn. - Visszajövünk, és hadd ígérjek meg neked valamit,
méghozzá a tulajdon életemre. A fivérednek igaza van, Saban. Azon a napon, amikor ezt
a templomot felszentelik, a holtak járni fognak. Meglátod te is. Három nap múlva, amikor
az éj lehull Ratharrynra, a holtak járni fognak.
Fejére húzta kámzsáját, és útnak indult anélkül, hogy visszatekintett volna.
20. FEJEZET
Kilda nem akart visszatérni Sabannal a faluba.
- Rabszolga vagyok - mosolygott szomorúan. - Ha Ratharrynban maradok, végem.
- Én sosem engedném - tiltakozott Saban.
- A templom megőrjítette a fivéred - rázta a fejét Kilda - és amit te nem engednél, abban ő
csak örömét lelné. Itt maradok, és inkább járok Derrewyn fényes ösvényén.
Saban elfogadta a döntését, bár nem lelte benne örömét.
- Kezdek öregedni - sóhajtott fel. - Sajognak a csontjaim, és nem tudnám elviselni egy
harmadik asszony elvesztését is.
- Nem fogsz elveszíteni - ígérte Kilda. - Miután vége a tébolynak, újra együtt leszünk.
- Ha vége a tébolynak - ígérte Saban - feleségül veszlek.
Ezzel az ígérettel indult Ratharryn felé. Ingerlékeny kedvében volt, akárcsak, mint
felfedezte, az egész falu, amelyen nyugtalan izgatottság ült. Mindenki a templom
felszentelését várta, pedig Camabanon kívül senki sem tudta biztosan, milyen változások
köszöntének be két nap múlva, és Camaban is csak burkoltan fogalmazott.
- Slaol visszakerül az őt megillető helyre - mindössze ennyit árult el - és a téllel együtt
minden nehézségünk megszűnik.
Saban másnap este Mereth kunyhójában evett, ahol tucatnyian összegyűltek. Ételt
hozattak, énekeltek és régi történeteket meséltek. Saban egész ifjúságában ezeket az
estéket szerette a legjobban, ám aznap éjjel csak félszívvel folyt a mulatság, hiszen a
kunyhóban mindenki a templomra gondolt.
- Te talán tudod, mi fog történni - szólította meg valaki Sabant.
- Nem tudom.
- De legalább a rabszolgák boldogok lesznek - jegyezte meg másvalaki.
- Boldogok? - kérdezte Saban.
- Hogy ünnepelhetnek.
- Lesz is alkalmuk az ivásra - szúrta közbe Mereth. - Ratharryn minden asszonyának
három edényre való italt kell főznie, és holnap mi visszük ki az italt a templomba, hogy a
rabszolgákat megjutalmazzuk. Alig maradt méz Ratharrynban.
Bárcsak elhihetné, hogy Camaban meg akarja ünnepelni a templom építőit, de Saban
gyanította, hogy inkább csak el akarja bódítani a rabszolgákat, mielőtt a lándzsások rájuk
támadnak a táborhelyükön. Lehunyta a szemét. Leirre és Hannára gondolt, akik azokban
a percekben is a Mai folyó mentén haladtak észak felé. Mindkettejüket magához ölelte,
majd végignézte, ahogy útnak indulnak és nem vihetnek magukkal mást, csak Leir
fegyvereit. Saban kivárta, míg belevesznek a téli rengetegbe, és arra gondolt, mennyivel
egyszerűbb volt az élet, amikor atyja Mait, Arrynt, Slaolt és Lahannát imádta, és amikor az
istenek még nem támasztottak ilyen túlzó követeléseket. Amíg el nem érkezett az arany, s
vele Camaban becsvágyó törekvése a világ megváltására.
- Beteg vagy? - kérdezte Mereth, aki aggódott, amiért Saban olyan sápadtnak és
komornak tűnt.
- Csak fáradt - sóhajtott Saban - csak fáradt.
Nekivetette hátát a kunyhónak, míg a többiek Camaban Rallin felett aratott diadaláról
énekeltek. Hallgatta éneküket, és elmosolyodott, amikor Mereth Kinti asszonya egy
Sarmennynből való dalba kezdett. A történet egy halászról szólt, aki kifogott egy szörnyet
és addig harcolt vele a széltől korbácsolt hullámok között, míg csak ki nem vonszolta a
partra, és mindez azokat az időket juttatta Saban eszébe, amikor még Sarmennyn folyója
mellett élt. Mereth asszonya a maga nyelvén énekelt, és Ratharryn lakói inkább csak
udvariasságból, semmint érdeklődéssel hallgatták, Sabant azonban a Sarmennynben
töltött boldog napokra emlékeztette, amikor Aurenna még nem akart istennő lenni, viszont
annál nagyobb örömét találta a hajók építésében és a kövek mozgatásában. Arra gondolt,
hogy Leir még ott tanult meg úszni, amikor hirtelen kiáltás hallatszott a kinti sötétből, és
amikor kikémlelt a kunyhó ajtaján, Saban lándzsasokat látott rohanni a délen vöröslő
horizont felé. Arrafelé nézett, és egy őrült pillanatig azt hitte, maguk a kövek kaptak
lángra, azután visszakiáltott Merethnek, hogy valami történt a templomnál, és eliramodott
az éjszakában.
- Derrewyn - ugyan ki más lehetett volna? - lángra lobbantotta a felszentelésre
összerakott gyújtóst és gerendákat, és ennyivel nem is érte be. Amikor elérte a szent
ösvényt, Saban már látta, hogy a rabszolgák kunyhói is lángokban állnak, és a tüzek
világítják be a színpompásnak tetsző köveket.
Azután a harcosok kiáltozni kezdtek, hogy eltűntek a rabszolgák.
Vagy legalábbis a rabszolgák túlnyomó része. Néhányan, akik túlságosan megijedtek
ahhoz, hogy menekülni próbáljanak - vagy talán képtelenek voltak hinni a szóbeszédben,
amit Kilda egész nap szorgalmasan terjesztett - a napkő mellett kuporodtak össze, míg a
többség dél felé menekült Derrewyn fényes ösvényén. Saban felkapaszkodott a
templomtól délre húzódó dombgerincre, hogy lássa az utat, melyet a földbe leszúrt és
meggyújtott fáklyák rajzoltak ki. A táncoló lángok mutattak a biztonság felé. A fáklyák már
csak alig pislákoltak, amint a domboldalon kígyózva belevesztek a Holtak Lakhelyén túli
erdőbe. A fények útján senki sem járt, a rabszolgák rég eltűntek. Mostanra, gondolta
Saban, mélyen bent járnak az erdőben, és miközben azokat figyelte, a pislákoló fáklyák
sorban kezdtek kihunyni.
Camaban fékevesztetten tombolt. Vízért üvöltött, hogy eloltsa a tüzeket, de a folyó túl
messze volt, és a lángok túl magasra csaptak.
- Gundur! - ordított. - Gundur! - Amikor a harcos megjelent előtte, Camaban
megparancsolta, hogy Ratharryn minden lándzsása és minden vérebe eredjen a
szökevények nyomába. Addig is hozd azokat a templomba, és öld meg valamennyit.
Kardjával a maréknyi megmaradt rabszolga felé mutatott.
- Öljem meg őket? - kérdezte Gundur.
- Öld meg mind! - sikoltotta Camaban, és maga mutatott példát, amikor levágta azt a
férfit, aki megpróbálta elmondani neki, mi történt az éjszaka. A rabszolga, aki a
templomban maradt és ezért köszönetre számított, egy pillanatig hitetlenkedve meredt
maga elé, majd térdre zuhant, miközben Camaban vakon kaszabalta kardjával. Mire
végzett, Camabant tetőtől talpig beszennyezte a férfi vére, azután, hogy gyilkos kedvét
kielégítse, újabb leölni való rabszolgát kezdett keresni a tömegben, ám ehelyett Sabanon
akadt meg a szeme.
- Hol voltál? - követelte tőle a választ.
- A faluban. - Saban tulajdon lángoló kunyhója felé fordult. Ami kevéske tulajdona maradt,
mind abban a kunyhóban tartotta. A fegyvereit, a ruháit, az edényeit. - Nem kellene
megölnöd a rabszolgákat - tiltakozott.
- Én döntöm el, mit kellene! - csattant fel Camaban. Sújtásra lendítette véres kardját. - Mi
történt itt? - förmedt fivérére. - Mi történt?
Saban ügyet sem vetett az őt fenyegető kardra.
- Mondd meg inkább te - felelt hűvösen.
- Én mondjam meg? - Camaban nem mozdította a kardot. Mit tudhatnék én erről?
- Semmi sem történhet úgy, testvér, hogy te ne tudjál róla. Ez itt a te templomod, a te
álmod, a te műved. - Saban leküzdötte növekvő indulatát. A lángok visszfényét nézte,
amint az megérintette a köveket, hogy lobogó árnyakat vessen a templom belső körére. -
Ez itt mind a te műved - kiáltott keserűen - és én nem tettem mást, csak csináltam, amit te
p a r a n c s o l t á l .
Camaban meredten nézte, és Saban arra gondolt, a kardnak le kell sújtania, hogy végre
lecsillapítsa a testvére szemében izzó szörnyű tébolyt, ám ekkor Camaban váratlanul
sírva fakadt.
- Kell lennie vérnek! - zokogta. - Senki sem érti meg! Még Haragg sem értette! Kell lennie
v é r n e k .
- A templom úszik a vérben - mutatott körbe Saban. - Miért kellene még több?
- Vérnek kell lennie. Ha nincs vér, az istenek nem jönnek el. Nem jönnek! - sikoltotta
Camaban. Az emberek szörnyülködve nézték, miközben görcsösen vonaglani kezdett,
mintha a fájdalom a zsigereit markolászná. - Nem én akarom a halált - sírt fel panaszosán
- hanem az istenek. Vért kell adnunk nekik, különben nem kapunk tőlük semmit! Semmit!
És senki sem érti ezt!
Saban félretolta a kardot, majd megragadta testvére vállát.
- Amikor először álmodtál a templomról - nyugtatta csendesen - nem láttál vért. Nincs
szükség a vérre. A templom máris él.
Camaban felnézett rá, véres arcán hamisítatlan csodálkozással.
- Él?
- Éreztem - felelte Saban. - Él. És az istenek megjutalmaznak, ha elengeded a
r a b s z o l g á k a t .
- Megjutalmaznak? - kérdezte Camaban riadt hangon.
- Megjutalmaznak - bólintott Saban. - Én ígérem. Camaban Sabanra hajolt, és úgy
zokogott a vállán, akár egy gyerek. Saban addig csitítgatta, míg Camaban ki nem
e g y e n e s e d e t t .
- Minden rendben lesz? - kérdezte, miközben elmorzsolta utolsó könnyeit.
- Minden rendben lesz - bólintott Saban.
Úgy tűnt, Camaban még akar valamit, ám ehelyett szótlanul elindult a falu felé. Saban
figyelte, ahogy beleveszik a sötétbe, megkönnyebbülten kiengedte lélegzetét, majd
visszament a templomhoz és megparancsolta Gundurnak, hogy kímélje meg a
hátramaradt rabszolgák életét.
- Azért csak menjetek - fordult a rabszolgákhoz komoran menjetek azonnal és minél
m e s s z e b b r e !
Gundur beleköpött a kövek árnyékába.
- Megháborodott.
- Mindig is háborodott volt - mondta Saban - mióta csak nyomorékon született, azóta
háborodott. És mi követtük őt az őrületbe.
- De mi történik, ha felszenteljük a templomot? - kérdezte Gundur. - Hová vezet
bennünket az őrülete?
- Ez a gondolat őrjítette meg őt magát is - felelte Saban. - De ha már ilyen messzire
követtük, adhatunk neki még két éjszakát.
- Ha a holtak nem fognak felkelni - figyelmeztetett Gundur - a többi törzs farkasként fogja
ránk vetni magát.
- Akkor hát fenjétek meg a lándzsáitokat - tanácsolta Saban. A szél megfordult aznap
éjjel, hogy északnak fújja a füstöt, és a szél felhőszakadást is hozott, mely kioltotta a
tüzeket és elmosta a kőpor maradékát a templomkörből. Amikor valamivel virradat előtt
kitisztult az ég, egy baglyot láttak a templom felett körözni, majd a kelő nap felé röppenni.
Ennél kedvezőbb előjelet aligha kaphattak.
A templom készen állt, és az istenek a közelben várakoztak. Az álom kezdett alakot
ö l t e n i .
Aurenna reggel érkezett meg Ratharrynban, Lallic és tucatnyi rabszolgája társaságában.
Egyenesen Camaban kunyhójába ment, és ott is maradt. Olyan szokatlanul meleg nap
köszöntött rájuk, hogy a férfiak és asszonyok elhagyták köpenyüket, és csodájára jártak
az újonnan támadt déli szélnek, mely ilyen enyhe időt hozott. Slaol máris megenyhült,
mondták a népek, és a meleg mindenkit megnyugtatott arról, hogy a templomnak igenis
van hatalma.
Sok idegen érkezett Ratharrynba. Egyiküket se hívták, a kíváncsiság mégis idevonzotta
őket. Napokon át csak jöttek. A legtöbben a szomszédos földeken éltek, Drewennába és
a déli part mentén élő törzsekhez tartoztak, de akadtak olyanok is, akik a messzi északról
érkeztek, míg mások a tengeri utazást is megkockáztatták, csak hogy lássák a kövek
csodáját. A látogatók közül sokan tartoztak olyan törzsekhez, melyek kegyetlenül
megszenvedték Ratharryn rablóhadjáratait, mégis békét hirdettek, elhozták saját
élelmüket, és engedélyt kaptak rá, hogy a közeli erdő bozótosában menedéket építsenek
maguknak. Másnap, miután a rabszolgák elmenekültek, Lewydd érkezett meg tucatnyi
lándzsásával Sarmennynből, és Saban magához ölelte rég látott barátját, akit Mereth
kunyhójában helyeztek el.
Lewydd Sarmennyn törzsfője lett, ősz szakállat és szürkére tetovált arcán két új jelet
v i s e l t .
- Miután Kereval meghalt - mesélte Sabannak - a szomszédaink azt hitték, könnyűszerrel
meghódíthatnak bennünket. Éveken át csak csatáztunk.
- És győztetek?
- Eleget megöltünk közülük - felelt Lewydd tömören. Aztán ő kérdezett Aurennáról és
Haraggról, Leirről és Lallicról, és csak a fejét csóválta, amikor meghallotta Saban híreit. -
Vissza kellett volna térned Sarmennynbe.
- Másra se vágytam.
- Mégis maradtál, hogy megépítsd a templomot?
- Ez volt a kötelességem - vont vállat Saban. - Az istenek ezért adtak ennek a világnak, és
örülök, hogy így tettem. Senki sem fog emlékezni Lengar csatáira, talán még Cathallo
vereségét is elfeledik, de az én templomomat mindig látni fogják.
Lewydd elmosolyodott.
- Szép templomot építettél. Nincs ehhez fogható a földön. A tűz fölé tartotta tenyerét. -
Akkor hát, mi történik holnap?
- Camabantól kérdezd. Már ha hajlandó beszélni veled.
- Még veled sem tárgyal? - hitetlenkedett Lewydd.
Saban vállat vont.
- Nem tárgyal senkivel, csak Aurennával.
- A népek azt mondják, Erek visszatér a földre - vetette fel Lewydd.
- A népek sok mindent mondanak - vetette ellene Saban. Azt is mondják, hogy mi
magunk is istenek leszünk, hogy a holtak járni fognak és örökre véget ér a tél, de igazából
senki sem tudja, mi fog történni.
- Hát, hamarosan meglátjuk - vonta meg a vállát Lewydd. Az asszonyok álló nap az
ételeket készítették. Camaban nem árulta el, hogyan akarja felszentelni a templomot, de
a télközép máskor is ünnepnapnak számított, így az asszonyok egész nap csak
főztek-sütöttek, és a magas sáncok között az ételek nehéz illatával telt meg a levegő.
Camaban a kunyhójában maradt, és Saban hálás volt ezért, mert attól tartott, hogy fivére
hiányolni fogja Leírt és tudni akarja, hová tűnt, de sem Camaban, sem Aurenna nem
vonta őt kérdőre.
Kevesen aludtak aznap éjjel, oly magasra hágott a várakozás. Az erdő életre kelt az
idegenek tüzeitől, és a nyugati látóhatár felett újhold függött, bár hajnalra, amikor
Ratharryn népe magára öltötte legjobb ruháit, az ezüstös korong elrejtőzött a köd mögött.
Az emberek kifésülték hajukat, nyakukba csontból, gagátból, borostyánból és tengeri
kagylókból való láncot kötöttek. Az idő szokatlanul meleg maradt. A köd kitisztult, s bár
egy hirtelen zápor mindenkit visszazavart a kunyhójába, amikor az esőnek vége szakadt,
nyugaton páratlan szépségű szivárvány ívelt át a földek felett. A szivárvány egyik vége a
templom felé hajlott, és az emberek felkapaszkodtak a sáncra, hogy megcsodálják a
kedvező előjelet.
A felhők lassan északnak sodródtak, hogy mezítelenül és fakón hagyják az eget. Délre a
tucatnyi törzsből érkezett több száz ember mind ott tolongott a templom körüli füves
mezőkön, s bár tucatjával jártak körbe az itallal teli edények, senki sem részegedett le.
Sokan táncoltak és énekeltek, a gyermekek játszadoztak, de senki sem merészkedett az
árkon és töltésen túlra, kivéve azt a tucatnyi férfit, akik kiterelték a jószágokat a kövek
közül, majd feltakarították nyomaikat a szent körből. Az emberek az alacsony külső
parthoz húzódtak és felnéztek a kövekre, melyek makulátlanul, békésen és rejtelmesen
tornyosultak föléjük. Bókokkal halmozták el Sabant, akinek újra és újra el kellett mesélni a
templom építésének történetét - hogy miként emelték a pilléreket és tették helyére a
záróköveket, és mennyi fáradtságot öltek minden egyes építőkő kifaragásába.
A szél lelanyhult, és a vidékre határtalan nyugalom telepedett, melyet csupán a várakozás
izgalma tört meg. A nap kitartóan süllyedt a déli égbolton, de Ratharryn felől még most
sem tűnt fel ünnepi menet, habár a népek arról beszéltek, hogy a táncosok és
muzsikusok már gyülekeznek Mai és Arryn szentélyében. Saban bevezette Lewyddet a
nap kapuján, és rendre elmagyarázta neki, hogyan süllyesztették a pilléreket a földbe,
majd állították fel őket. Megpaskolta az anyasziklát, az egyetlen sarmennyni követ, mely a
helyén maradhatott, majd felvett egy kőszilánkot, amit ott hagytak a fűben, Haragg
csontjai mellett. Az eső elmosta az utolsó áldozat vérét, és a templomban édes illat áradt.
Lewydd felnézett a nap házának kapuira, és láthatóan nem talált rá szavakat.
- Ez… - kezdte, de nem tudta befejezni.
- Gyönyörű - bólintott Saban. Jól ismert minden egyes követ. Tudta, melyek felállításával
szenvedtek meg leginkább, és melyek csusszantak könnyedén a helyükre. Tudta, hol
zuhant le egy rabszolga az emelvényről és törte el a lábát, hol nyomta agyon egy másikat
a szikla, amikor át akarták fordítani, és csak remélni merte, hogy az élet minden
nehézségének vége szakad, amikor a nap végén Slaol beköltözik új otthonába.
Azután valaki elkiáltotta magát, hogy közelednek a papok, és Saban kitessékelte
Lewyddet a templomból, majd mindketten átfurakodtak a tömegen, hogy lássák a
menetet, mely végre-valahára útnak indult a faluból.
Tucatnyi táncoló asszony haladt legelöl, hogy kőrisfa ágakkal tisztára seperje az utat;
mögöttük dobosok és újabb táncosok közeledtek; azután a papok, akik mészfehérre
festett bőrükre cirkalmas mintákat karcoltak, és a fejükön szarvasagancsot vagy
kosszarvat viseltek. Utolsóként érkeztek a harcosok: valamennyi rókafarkat szőtt hosszú
hajába és kötözött hosszú lándzsájára. Saban még sosem látta, hogy fegyvereket hoztak
volna egy templom szentelőjére, bár gyanította, hogy aznap este semmi sem a maga
medrében halad majd. A nyomorék gyermek eltökélte magában, hogy kifordítja sarkaiból
a világot.
A közelgő papok egyike hordozta a törzs koponyafáját, és Saban látta, ahogy a fehér
csont nekiindul, majd megtorpan, amíg a pap megbékíti a szellemeket. Imát mondtak
azon a helyen, ahol egy férfi holtan esett össze; a medveistenhez fohászkodtak ott, ahol
egy gyermeket agyonsújtott egy szekerce, majd megálltak a sírhalmoknál, hogy tudassák
az ősökkel, milyen nagy dologra készült Ratharryn ezen a napon. A koponya látványa
hamis esküjére emlékeztette Sabant, aki megérintette ágyékát és imát rebegett az
isteneknek, hogy bocsássanak meg neki. A közeledő papok mögött a falu füstje
függőlegesen emelkedett az égboltra, amelyen egyetlen felhő sem éktelenkedett, bár az
éjszaka első távoli árnyai már elmosták az északi látóhatárt.
A menet újra megindult, leereszkedett a völgybe, majd kapaszkodni kezdett a szent
ösvény partjai között. A tömeg táncba kezdett a közelgő dobok ütemére, balra-jobbra,
azután előre-hátra, belekezdve a táncba, mely nem ért véget, csak ha a dobok
e l h a l l g a t t a k .
Camaban és Aurenna nem tartott a papokkal, akik most szétszóródtak, hogy körbe
álljanak a templom árka mentén, amíg a táncosok körbesöpörték a mészkőkört, hogy
elűzzenek minden ártó szellemet. Miután tisztára söpörték, az árok köré harcosok vontak
v é d ő g y ű r ű t .
Ratharryn asszonyai belekezdtek Slaol nászénekébe. Saját hangjukra táncoltak,
megtorpantak, amint az ének véget ért, majd tovább lépkedtek a fájdalmas gyászének
ütemére. A muzsika olyan panaszosán és dallamosán áradt, hogy Sabannak könnyek
szöktek a szemébe, és ő maga is csatlakozott a táncosokhoz, miközben lelke túlcsordult
az érzelmektől. Körülötte hatalmas tömeg örvénylett az emelkedő és süllyedő dallamokat,
a dobok ütemét és az énekszót követve. A nap alacsonyan állt, de még fényesen
ragyogott, mit sem sejtve közelgő haláláról.
Álmélkodó moraj futott végig a tömegen, és amikor Saban arrafelé fordult, három alakot
látott közeledni Ratharryn felől. Egyikük talpig feketébe, a másik fehérbe, a harmadik
szarvasbőr tunikába öltözött. A tunikát Lallic viselte, aki a tollas köpenybe öltözött
Camaban és Aurenna között lépdelt. Camaban köpenyébe számtalan hattyútollat tűzött,
míg Aurenna, kinek haja éppúgy aranylott, mint az első napon, amikor Saban meglátta,
hollótollakat viselt a magáén. Fekete és fehér, Lahanna és Slaol. Aurenna arcát földöntúli
révület torzította el. Nem is látta a rá várakozó tömeget, a néma papokat, de még a fölé
tornyosuló köveket sem; lelke máris abban az új világban szárnyalt, amit nemsokára e
templom kelt életre. A tömegre néma csend hullt.
Camaban két újabb halom tűzifát rakatott a templom két oldalán, de jókora távolságra a
kövektől, és száz ember előző nap egyebet sem csinált, csak újra felépítette, amit
Derrewyn lerontott. Most ezeket az új máglyákat lobbantották lángra. A lángok mohón
vetették magukat a gyújtósra, mely fölé egész fatörzsekből emeltek halmot, hogy a tüzek
a hosszú télközépi éjszakán se hunyjanak ki. A lángok sziszegtek és pattogtak, és ennél
hangosabb zaj nem is hallatszott az éjszakában. A dobolás, az ének és a tánc mind
elhalt, amint a három alak megállt a szent ösvényen.
Camaban a napkő mellett állapodott meg, míg Lallic, elmormolt parancsának
engedelmeskedve, megállt a kő előtt és a templomra meredt.
- A lányod? - kérdezte suttogva Lewydd.
- A lányom - bólintott Saban. - Ő lesz itt a papnő. - Közelebb akart lépni Lallichoz, de két
lándzsás azonnal az útját állta. Maradj nyugton - figyelmeztette egyikük, és leeresztette
lándzsáját, hogy az Saban mellkasára szegeződjön. - Camaban megparancsolta, hogy
valamennyien maradjunk nyugton - tette hozzá. Aurenna előrelépett a kövek hosszú
árnyai közé, aztán eltűnt a templomban.
A tömeg várakozott. A nap egyre lejjebb ereszkedett, de a templom árnyai még nem érték
el a napkövet. Az égbolt kékjébe fakó rózsaszín árnyalat vegyült, és a szín a legdélebbi
pilléreket is megérintette, miközben a templom középső része máris sötétségbe borult. A
kövek árnyéka egyre élesebben rajzolódott ki, aztán a templom sötét szívéből váratlanul
felcsendült Aurenna éneke.
Hosszan énekelt, és a tömegnek oda kellett rá figyelnie, mert a gyenge hangot tovább
tompította a számtalan kőakadály, ám a lándzsásokhoz legközelebb állók kivehettek
szavait, és továbbították azokat a hátrébb állóknak. Slaol teremtette a világot, kántálta
Aurenna, és teremtette az isteneket, hogy óvják meg a világot, és teremtette az embert,
hogy lakja e világot, és teremtette a növényeket és állatokat, hogy menedékül és
élelemként szolgáljanak az embereknek, és kezdetben, mikor megteremtette mindezt,
nem volt más, csak élet, szeretet és nevetés, mert a férfiak és asszonyok az istenek
társaiként éltek. Az istenek némelyike azonban megirigyelte Slaolt, mert egyikük sem volt
olyan fényes és hatalmas, mint teremtőjük, és Lahanna volt mind közül a legféltékenyebb,
aki megpróbálta elhomályosítani Slaol fényét, amikor arca elébe tolakodott, és amikor
kudarcot vallott, meggyőzte róla az embereket, hogy véget tud vetni a halálnak, ha Slaol
helyett őt imádják. Ekkor pedig, kántálta Aurenna, megkezdődött az ember nyomorúsága.
Nyomorúság és betegség, küszködés és gyötrelem lett az ember élete, és nem szűnt
meg a halál, mert Lahanna hazudott az embereknek, és Slaol eltávolodott a világtól,
engedte tombolni a telet, hogy az emberek megismerjék valódi hatalmát.
De most, énekelte Aurenna, a világ visszatér a kezdetekhez. Lahanna meghajol Slaol
előtt, és Slaol visszatér, és vége lesz minden nyomorúságnak. Nem lesz többé tél és nem
lesz több szomorúság, mert Slaol elfoglalja az őt megillető helyet, és a holtak többé nem
Lahannához, hanem Slaolhoz indulnak, ahol hatalmas fényességben járhatnak. Aurenna
hangja elvékonyodott, fátyolos hangja mintha magukból a sziklából áradt volna. Slaol
dicsőségében élünk majd, kántálta, és osztozunk a kegyelmében. Ezekkel a szavakkal a
legmagasabb kapu árnyéka elérte a napkövet, Slaol pedig tündöklőén, fenyegetően és
hatalmasan tekintett le a templomra. Egyre hűvösebb lett, az első éjszakai szellők
borzolni kezdték a tüzek füstjét.
Slaol táplál bennünket, énekelte Aurenna, ő az egyetlen, aki életet adhat, és aki életet ad
nekünk, ha életet adunk neki. Az árny felkúszott a napkő oldalán. A kő és a templom
között szétáradt a sötétség, míg a domboldal többi része az év utolsó fényeiben zöldellt.
Ma éjjel, énekelte Aurenna, evilági menyasszonyt adunk Slaolnak, és Slaol visszaadja őt
n e k ü n k .
Egy hosszú pillanatba telt, amíg a szavak tudatosultak Sabanban, azután hirtelen
megértette Lallic rendelését, a sorsot, melyet Aurennának sikerült elkerülnie a Tenger
Templomában. Megértette, hogy a hamis eskü visszaszállt lánya fejére.
- Ne! - kiáltotta Saban, és szilánkokra törte az áhítatos némaságot, mielőtt az egyik
lándzsás leütötte fegyvere nyelével. Saban elterült a földön, és egy másik férfi a
tarkójának szorította lándzsája hegyét. Camaban nem fordult a hang felé, és nem mozdult
Lallic sem. Aurenna zavartalanul folytatta mondandóját.
- Menyasszonyt küldünk a napnak, kántálta Aurenna, és látni fogjuk, amint az ara
épségben visszatér hozzánk, és tudni fogjuk, hogy az isten meghallgatott bennünket,
szeret bennünket, és minden a maga helyére kerül. A holtak járni fognak, énekelte
Aurenna, a holtak táncolni fognak, és miután a napmenyasszony visszatért az életbe,
többé nem hallatszik zokogás az éjszakában, és nem születik több gyászének, mert az
emberi faj együtt él az istenekkel, és azokhoz válik hasonlatossá.
Saban próbált felállni, de mindkét lándzsás lent tartotta, és ő fektében is látta, ahogy a
nap elrejtezik a legmagasabb kapu mögött, miközben fénye körbeöleli a templomot.
Camaban Lallichoz fordult. Elmosolyodott. Felé emelte kezét a hattyútollas köpeny mögül,
és gyengéden kioldotta a fűzőt tunikája nyakán. A lány összerezzent, és erőtlen hang tört
fel a torkából.
- Útnak indulsz - nyugtatta Camaban - de utad nem fog soká tartani, és szemtől szemben
állsz majd Slaollal. Köszöntsd őt a nevünkben.
A lány bólintott, Camaban pedig lehúzta válláról a szarvasbőr tunikát és hagyta a földre
hullani. A mezítelen, hófehér test megborzongott a napkő szürkeségében.
- Már közeleg - suttogta Camaban, és köpenye alól bronzkést húzott elő, amelynek fa
markolatát ezernyi apró aranyszöggel erősítették meg. - Már közeleg - ismételte,
miközben félig a kövek felé fordult, és a nap abban a pillanatban áttört a legmagasabb
kapu alatt, hogy fényének tündöklő lándzsáját a napkő felé vesse. A vékony, vakítóan
éles nyaláb átcsusszant az égi gyűrű távoli végének zárókövei felett, utat tört a
legmagasabb kapu pillérei között, és rátalált Lallicra, aki összerezzent, amint a kés
felemelkedett. A bronzpenge megcsillant a nap fényében.
- Ne! - kiáltotta újra Saban, a lándzsás nekifeszítette pengéjét a nyakszirtjének, miközben
a tömeg visszafojtotta a lélegzetét is.
A kés azonban nem moccant.
A tömeg tovább várt. A fénysugár nem marad meg soká. Máris vékonyodott, ahogy a
templom mögött a nap tovább süllyedt a horizont felé, a penge azonban még most sem
mozdult, és Saban azt is látta, hogy görcsösen megremeg. Lallic összeborzadt a
félelemtől, és valaki odasúgta Camabannak, hogy sújtson le, mielőtt még a nap lebukna,
de ahogyan Hirac is mozdulatlanná dermedt a Camaban nyelvén megcsillanó aranytól,
úgy Camaban maga is képtelen lett volna bármit tenni.
- Mert a holtak életre keltek.
Épp ahogy Dérrewyn megjósolta, a holtak életre keltek.
Kis csoport bukkant fel a szent ösvény végében. Senkinek sem tűnt fel a jelenlétük,
mindenki azt hitte, késve érkeznek a ceremóniára, ám a késői látogatók nem mozdultak,
amíg Aurenna megénekelte a világ történetét. Most is csak egyetlen alak vált ki közülük,
hogy felkapaszkodjon az árkok között húzódó szent ösvényen. Lassan, kimérten haladt,
és az ő látványa dermesztette meg Camaban szívét. Még most sem tudott mozdulni, csak
meredten nézte az asszonyt, aki belépett a templom hosszú árnyai közé. Borzprémből
való köpenybe burkolta testét, gyapjúkendőt borított hosszú ősz hajára, és kámzsája alól
gonosz, alattomos és fenyegető tekintettel kémlelte a világot. Lassan lépkedett, hisz öreg
volt már, olyannyira öreg, hogy senki sem tudta, mennyire. Sannas jött el, hogy
visszavegye a lelkét, és Camaban hirtelen felsikoltott, hogy elűzze magától. Reszketett a
kés a kezében.
- Most! - kiáltotta Aurenna a templomból. - Most!
Camaban azonban képtelen volt mozdulni. Sannasra meredt, aki elérkezett a nap
kövéhez. Ott elmosolyodott, és megmutatta egyetlen megmaradt fogát.
- Megőrizted a lelkemet? - kérdezte tőle a hang, olyan szárazon, akár a csont, mely
nemzedékek óta nyugodott egy sírhalom sötét szívében. - Gondoskodtál a lelkemről,
Camaban? kérdezte.
- K-k-kérlek, ne-ne ölj meg - könyörgött Camaban.
A vénasszony elmosolyodott, majd átkarolta a nyakát és szájon csókolta Camabant. A
tömeg lélegzetvisszafojtva figyelte; sokan felismerték a vénasszonyt, megérintették
ágyékukat és reszketni kezdtek a félelemtől. Ezt a pillanatot választotta Lewydd, hogy
félrelökje a halálra várt őröket, akik eddig a földön tartották Sabant, Saban pedig
felpattant a földről, megragadta az egyik őr lándzsáját, és a napkő felé rohant, ahol Slaol
haldokló fényének sugara egyre csak fogyott.
- Most! - kiáltotta újra Aurenna. A tömeg hangosan jajveszékelni kezdett a feketébe és
fehérbe öltözött halott varázslónő láttán, de a lándzsások nem mertek közbeavatkozni,
hiszen látták Camaban szörnyülködését, és az átragadt rájuk is.
Sannas elvette száját Camaban ajkairól.
- Lahanna! - fohászkodott reszelős hangján - add nekem az utolsó leheletét - s ezzel újra
szájon csókolta, Saban pedig teljes erejével fivére hátába döfte a lándzsát. Egy pillanatig
sem habozott, hiszen tulajdon esküje veszélyeztette leánya életét, ezért egyedül ő
menthette meg Lallicot, és olyan mélyen vezette a lándzsát Camaban testébe, hogy az
szétzúzta a bordákat és befurakodott a szívébe.
Saban felüvöltött, és a gyilkos döfés ereje előrevetette Camabant, aki a földre zuhant és
haláltusáját vívta, de az öregasszony szája még ekkor sem hagyta el az övét.
Sannas Camabanba kapaszkodott esés közben, majd kivárta, míg ellensége
mozdulatlanná merevedik, és csak ekkor tolta hátra kámzsáját, hogy megmutassa magát.
Saban Derrewynre ismert, ahogy nem is számított másra, és most mindketten némán
meredtek egymásra, miközben vér áztatta kettejük között a füvet, és a fény lassan
szertefoszlott a napkőről.
- Elvettem a lelkét - suttogta Derrewyn. Haját hamuval őszitette meg, és még most is
vérzett az ínye, ahonnét kihúzkodta fogait. - Elvettem a lelkét - suttogta diadalittasan.
Abban a pillanatban Aurenna rohant elő sikoltozva a templomból, és amint elviharzott
Saban mellett, kis réztőrt húzott elő hollótollas köpenye alól. A haldokló nap fénye még
most is ott játszott Lallic arcán. A nap ott fénylett arája arcán és a kövön, mely a kelő
Slaolt jelezte a napfordulat idején, és amely a napisten erejének emlékeztetőjeként
szolgált. Slaol látta a követ, ráismert önnön hatalmára, és amikor a napkő mellé helyezett
ajándékra tekintett, tudhatta, mit akar tőle szeretett népe. Ugyan miért tagadná meg
tőlük? Aurenna ebben a hitben döfte át a zöld pengével lánya torkát, hogy annak vére
szertefröccsenve áztassa el Camaban hattyútollas köpenyét.
- Ne! - kiáltott Saban, túlontúl későn.
- Most! - fordult Aurenna a nap felé. - Most!
Saban elborzadva figyelte. Azt hitte, Aurenna megmenteni akarja lányát, nem megölni,
Lallic most mégis összecsuklott a szikla lábánál, és karcsú, hófehér testét vérpatakok
hálózták. A lány fuldokolva kapkodott levegő után, szeme könyörögve tekintett Sabanra,
aztán kiszenvedett, Aurenna pedig ledobta a kést és újra rárivallt Slaolra.
- Most! Most!
Lallic nem mozdult.
- Most! - sikított fel Aurenna. Könnyek csillantak a szemében. - Megígérted! Megígérted! -
A templom felé botladozott, elvadult hajával, elkerekedett szemével, leánya vérétől
iszamos kezeivel. - Erek! - sikoltozta. - Erek! Most! Most!
Saban elfordult, hogy utána menjen, de Derrewyn a karjára tette a kezét.
- Hadd jöjjön rá az igazságra. - Még most is Sannas hangján beszélt.
- Most! - jajveszékelt Aurenna. - ígéretet tettél! Kérlek! - Immár egész testében rázta a
zokogás. - Kérlek! - Visszatért a kövek közé. A fénysugár rég kihunyt, a templom
árnyékba burkolózott, csak a peremén izzott fel a kihunyó nap fénye. Aurenna zokogva és
jaj vészekéivé fordult vissza leánya felé, aki nem moccant többé, aztán eliramodott, utat
tört magának a pillérek között az égi gyűrű déli oldalához, ahol térdre zuhant a karcsú
pillér melletti széles hasadékban, összecsapta kezeit és felüvöltött a napra, mely
hatalmasan, vöröslőén és részvétlenül ült a horizonton. - Megígérted! Megígérted!
Saban nem látta. Csak hallotta. Hallotta a roppanást, a reszelős hangot, a robajt, amelybe
a föld is beleremegett, és tudta, hogy Lahanna gyűrűjének utolsó pillére végül megadta
magát, és a zárókő lehullt a magasból. És Aurenna sikoltozásának vége szakadt.
Slaol lebukott a föld alá.
Csend lett.
Saban nem akart Ratharryn törzsfője lenni, de a törzs kiválasztotta, és ő nem hagyhatta
cserben népét. Hiába erősködött, hogy Leir sokkal fiatalabb, Gundur pedig sokkal
tapasztaltabb harcos, Ratharryn népe belefáradt már a lándzsásokba és látnokokba,
ezért Sabant választotta. Azt akarta, hogy olyan legyen, mint atyja, Saban tehát Hengall
módjára uralkodott Ratharrynon - igazságot osztott, felhalmozta a terményt, és engedte,
hogy a papok tudassák vele, milyen jeleket küldtek az istenek.
Derrewyn visszatért Cathallóba, ahol törzsfővé emelték, Leir és Hanna azonban
Ratharrynban maradt, ahol Saban feleségül vette Kildát. Slaol templomát, mely alig
valamivel a település kapuján kívül esett, Lahanna oltalmába ajánlották.
A világ visszatért jól megszokott medrébe. A tél éppoly fagyos volt, mint annak előtte.
Esett a hó. Az öregek, a betegek és a kiátkozottak elhaltak. Saban beosztotta a gabonát,
harcosokat küldött az erdőbe és vigyázta a törzs kincseit. Az öregek közül sokan azt
mondták, hogy olyan, mintha Hengall meg sem halt volna.
A dombtetőn pedig, a mészkőárkok gyűrűjében, ott állt a megszakadt sziklakör.
Camaban, Aurenna és Lallic testét a szellemházba vitték, és ott, az anyaszikla
árnyékában, a hollók addig lakmároztak a húsukból, míg a tavasz beköszöntével csak
fehérlő csontok maradtak a fűben. Haragg csontjait rég eltemették.
A templomot sosem hagyták el. Már az első kemény télen is sokan ellátogattak a
kövekhe. Elhozták gyógyulásra vágyó betegeiket és beteljesületlen álmaikat, ajándékaik
pedig gazdaggá tették Ratharrynt. Sabant meglepte ez, mert úgy hitte, hogy Camaban
halálával és a zárókő lehullásával a templom is kudarcot vallott. Slaol nem jött el a földre,
és a tél most is jéggé dermesztette a folyót, ám az emberek, akik ennek ellenére eljöttek a
templomba, mégis azt hitték, hogy a kövek csodákra képesek.
- És csodát is tesznek - tudatta Derrewyn Sabannal a Camaban halála utáni első
t a v a s z o n .
- Miféle csodát? - kétkedett Saban.
Derrewyn elfintorodott.
- A fivéred azt hitte, a kövek irányíthatják az isteneket. Istennek hitte magát, Aurennát
pedig istennőnek, és mi történt?
- Meghaltak - felelte Saban kurtán.
- A kövek ölték meg őket - javította ki Derrewyn. - Az istenek csakugyan eljöttek a
templomba aznap éjjel, hogy megöljék azt a férfit, aki istennek hitte magát, és
agyonzúzzák azt az asszonyt, aki istennőnek hitte magát. - Elnézett a templom felé.
- Az istenek itt élnek, Saban. Hidd el.
- És megölték a lányomat - csattant fel Saban.
- Az istenek áldozatot követelnek - torkollta le Derrewyn nyers hangon. - Mindig is
követeltek. Mindig is követelni fognak.
Aurennát és Lallicot közös sírba fektették, és Saban sírhalmot emeltetett föléjük.
Camaban külön sírbuckát kapott, és ez a halom hozta el Derrewynt Ratharrynba.
Végignézte, ahogy Camaban csontjait belefektetik a mély verembe.
- Nem veszed el az állkapcsát? - kérdezte Sabant.
- Mondja csak el az isteneknek, mit tett. - Saban a kis buzogányát s fivére csontváza
mellé fektette, majd a sírba tette az arany markolatú kést, a rézkést, a nagy aranycsatot, s
végül egy bronzszekercét is. - Legalább a túlvilágon tudjon dolgozni magyarázta Saban. -
Mindig azzal kérkedett, hogy sosem fogott szekercét a kezébe. Most legalább erre is lesz
alkalma. Vághatja a fát, ahogyan én tettem.
- És Lahanna végre a gondjába veszi - húzódott Derrewyn szája fogatlan mosolyra.
- Alighanem - mordult fel Saban.
- Akkor tőlem is kap egy ajándékot. - Derrewyn lemászott a sírverembe, és rátette a
három aranyrombuszt Camaban mellkasára. A nagyobbat középen helyezte el, a
kisebbeket annak két oldalán. Egy vörösbegy telepedett a sír peremére, és Saban a
madár felbukkanását annak jeleként értékelte, hogy az istenek helyeslik az ajándékot.
Saban kisegítette Derrewynt a sírveremből. Utoljára még megnézte fivére csontjait, majd
e l f o r d u l t .
- Temessétek be - parancsolta az odébb várakozó férfiaknak, azok pedig földdel és
mészkőtörmelékkel töltötték fel a gödröt, és amikor végeztek, egy újabb halom emelkedett
ki a földből, az ősök többi sírbuckája között.
Saban hazaindult.
Este volt, a kövek árnyai hosszúra nyúltak. A sziklapillérek szürkén és komoran
magasodtak, megtörtén, mégis tiszteletet parancsolón, úgy, ahogyan semmi más a földön
- Saban mégsem tekintett vissza rájuk. Tudta, milyen hatalmasat alkotott, és hogy a
népek az idők végezetéig itt imádkoznak majd, mégsem nézett vissza. Belekarolt
Derrewynbe, és addig sétáltak, amíg ki nem szabadultak a templom árnyai közül.
Varsát kellett foltozni, ugart feltörni, magvakat vetni, vitákban ítélkezni.
Saban és Derrewyn mögött a haldokló nap átvillant a templom legmagasabb kapuján.
Szemhunyásnyi időre felizzott a tündöklő fénysugár, végigpásztázott a köveken, azután
nyomtalanul szertefoszlott. A napkorong lebukott a horizont alá, és a szürkületben a
templom olyan feketévé vált, mint maga az éjszaka. A nappal eggyé vált a sötétséggel, és
a templom hátramaradt a szellemeknek.
Hogy kordában tartsa őket.
TÖRTÉNELMI JEGYZET
Magától értetődik, hogy a regényben felbukkanó valamennyi szereplő és istenség a
képzelet műve. Az általunk ismert Stonehenge egy olyan monumentális építmény romja,
melyet a Kr e harmadik évezred végén, a bntanniai bronzkorszak elején emeltek,
márpedig ennek a kornak királyairól, torzsfőiről, szakácsairól vagy ácsairól egyetlen
feljegyzés sem maradt fenn. Ennek ellenére a regény néhány részlete régészeti
bizonyságokon alapul. Stonehenge északnyugati kapuja mellett csakugyan eltemettek
egy íjászt, aki egy kőlapkával védte meg csuklóját az íj húrjának csípésétől, és akit három
nyílvesszővel, vélhetően közvetlen közelről öltek meg. A három aranyrombusz, az ovcsat,
a két kés, a szekerce és az ünnepi jogar valóban előkerült az egyik templomhoz közeli
sírhalomból, és napjainkban a Devizes Museumban látható. Ratharrynt ma Durrington
Wallsként ismerjük, kiterjedt sánca egyike a neolitikus kor legnagyobb vívmányainak, bár
napjainkra alig több, mint egy földre vetülő árnyék. A sáncokon belül vélhetően két
templomot emeltek, míg egy harmadikat - melyet ma Woodhenge néven ismerünk - alig
valamivel azokon túl, és mindhárom szentély közel esett Stonehenge-hez, melyet
könyvemben a Régi Templomnak vagy az Ég Templomának nevezek. Cathallo a jelenkori
Avebury; a hosszú sírhalom, ahol Camaban harcosai beszennyezték a csontokat, West
Kennet; a kis templom a szent út végén a Sanctuary, míg a szent halom természetesen
Silbury Hill Valamennyi nevezetesség máig látogatható. Drewenna Stanton Drew, Maden
Marden, Sarmennyn Wales délnyugati része. Stonehenge-ben a „holdkoveket” ma a
Station Stones, míg a „napkövet” Heel Stone néven ismerjük. Magát a „henge” szót
szándékosan nem használtam a regényben. A szászok eredetileg csak Stonehenge-re
alkalmazták a szót, hiszen itt találtak „függő” (a mai angolban „hanging”, régiesen
„henge”) köveket, ám az évek során fokozatosan minden kor alakú építményt ezzel a
névvel illettek, ami csak fennmaradt a neolitikus és a korai bronzkorból
De mi is valójában Stonehenge? Ez a kérdés ötlik fel a legtöbb látogatóban, ám a
helyszín nemigen szolgál más magyarázattal, mint amit R. J. C. Atkinson lebilincselő,
Stonehenge című munkájában is megkapunk - „Egyetlen rövid, egyszerű és tökéletesen
helyes válasz létezik: nem tudjuk, és feltehetően soha nem is tudjuk meg.” Mindez rövid
úton lelombozza az érdeklődőt, hiszen cél és értelem nélkül a kövek elveszítik minden
jelentőségüket. Álmélkodhatunk azon, milyen roppant erőfeszítés kellett elszállításukhoz
és felállításukhoz; megcsodálhatjuk e páratlan építményt, de ha nem tudhatjuk, mi járt az
építők fejében, valahogy az egész jelentéktelenné válik.
Nyilvánvalóan kegyeleti építménnyel van dolgunk, de vajon mifélével? A szokványos
magyarázat szerint Stonehenge a nyári napfordulat idején felkelő naphoz igazodik, ám ez
a hit számos félreértéshez vezet. A druidák újjáéledt rendje előszeretettel gyűlik itt össze
minden napfordulatkor, pedig Stonehenge-nek vajmi kevés köze van a druidákhoz, akik
azután emelkedtek fel, hogy az építmény összeomlott, és akik rítusaik gyakorlásához
szívesebben vonultak vissza sötét erdei szentélyeikbe. Kétségtelen, hogy Stonehenge
elrendezése kapcsolódik a nyári napfordulathoz, viszont nemcsak kizárólag ahhoz. John
North Stonehenge, a neolitikum embere és a kozmosz című munkájában nagy
jelentőséget tulajdonít annak a ténynek, hogy az építmény összekapcsolható a télközép
idején lenyugvó nappal is. Valóban, a nyári napfordulat idején Stonehenge-nél az
északkeleti horizont fölé emelkedő nap átlósan éppen szemközt áll a délnyugati
horizontnak azon pontjával, ahol télközép idején a nap lenyugszik (Kr. e. 2000-ben a két
irány közti eltérés kevesebb mint fél fok volt), ezért az építmény egyszerre két olyan
időpontot is jelöl, melyek nyilvánvaló jelentőséggel bírnak az évszakok éves
körforgásában. Joggal tételezhetjük fel azt is, hogy mindkét eseményt az annak megfelelő
rítussal tették emlékezetessé.
North professzor veti fel azt is, hogy a csillagászati eseményeket nem az építményből,
hanem kívülről az építmény belseje felé tekintve figyelték meg. Nem kétséges, hogy
mindkét módszer követhető: ha valaki a napfordulat idején bekövetkező napkeltére
kíváncsi, a legjobb rálátást az építmény közepéről nyeri, míg a téli napnyugta idején
legjobban teszi, ha a szentélyen kívül áll meg, és onnét néz annak közepe felé. Ez a
központi tengely, az építményen keresztül húzódó vonal tűnik a legfontosabb csillagászati
jellegzetességnek, egyszerre jelölve a nap nyári felkeltét és téli lenyugvását. A négy,
Station Stones néven ismert kő, melyek közül csak kettő maradt meg, a holdpálya
fontosabb eseményeinek helyét rögzíti, ugyanakkor egy téglalapot zár be, amelynek két
rövidebb oldala párhuzamos az építmény központi tengelyével.
Ami felveti a kérdést, hogy miért volt egyáltalán szükség ilyen kifinomult építményre.
Végtére is, ha csupán a nap és a hold pályájának szélső értékeit akarták volna
megfigyelni, ahhoz elég lett volna négy vagy öt kő is. Bár, ha meggondoljuk, ugyanez igaz
a jelenkori vallásokra is. Azt tanítják nekünk, hogy Istent éppúgy imádhatjuk egy
konyhaasztal mellett, mint egy templomban, mégsem gondol rá senki, hogy le kellene
rombolni a Salisbury székesegyházat. A katedrálisok egy fontos dolgot Stonehenge-zsel
kapcsolatban is elárulnak. Ha négyezer év múlva a régészek felfedezik e katedrálisok
maradványait, mindenféle következtetéseket levonhatnak a romok alapján, de legelőször
biztosan arra fognak gondolni, hogy azok a kelő nap irányába néznek, ebből pedig
jogosan feltételezik majd, hogy a keresztények a napistent imádták. Pedig a legtöbb
keresztény templom kelet-nyugati tájolásának vajmi kevés köze van a naphoz. A jövő
történészei kétségkívül egy napvallással azonosítják majd a kereszténységet (míg a
fennmaradt feszületek alapján arra következtetnek majd, hogy a keresztények szörnyű
emberáldozatokat hajtottak végre), és soha nem is gyanítják, hogy milyen sokszínű
események - házasságkötések, koronázások, temetések, misék, istentiszteletek,
koncertek-helyszíne volt egykor az a templom. így állunk Stonehenge-zsel is.
Nyilvánvalóan látszik az építmény igazodása a nap és a hold pályájához (és '63sak
remélhetjük, hogy ez nem téveszt meg bennünket annyira, mint a távoli jövő képzeletbeli
történészét), de nem tudjuk, mi egyéb történt még e kövek között.
Stonehenge valószínűleg olyan kultikus központ lehetett, ahol egy sor szellemi
tevékenységre sor került, ugyanakkor tagadhatatlanul kapcsolódik a nappálya jellemző
állomásaihoz, melyek kiemelt fontossággal bírtak, bármilyen vallást is gyakoroltak őseink.
Stonehenge persze nem a semmiből keletkezett. Az általunk ismert építmény csupán
utolsó fázisa annak a hosszú folyamatnak, mely több száz éven át tartott, s amelynek
nyomait Nagy-Britannia számos más pontján megtalálhatjuk. A legtöbb ilyen szentély
körkörös területét töltések és árkok határolják. Az egyszerű formát, mely a hely szent
jellegére utalt, olyan dúcok hozzáadásával tették összetetté, melyek szinte bizonyosan
csillagászati jelenségek megfigyelésére szolgáltak. A fával kirakott körök idővel egyre
jellemzőbbé váltak, míg Britannia-szerte számtalan ilyen szentély jött létre: dúcok
valóságos erdei, melyeket a földsáncok között koncentrikus körök öveztek. Stonehenge
helyén is egy ilyen templom állt; egy másik ettől északra (ezt ismerjük Woodhenge
néven); legalább két másik a közeli Durrington Wallsnál, és egy negyedik, a Coneybury
Henge (a „Holtak Lakóhelye”) Stonehenge-től alig egy mérföldnyire délkeletre.
Később a facölöpök egy részét kövekkel váltották ki, és ezeket a köröket láthatjuk ma is,
Skócia északi részétől Wales nyugati és Anglia déli határáig. Akadnak kettős körök,
mások felé széles út halad, megint másutt - például Aveburynél - „templombarlangokat” is
kialakítottak. Nincs közöttük két egyforma, kettő mégis kitűnik közülük komplexitásával
(noha egymástól mintegy húszmérföldnyire található, és egyéb szempontból nem
hasonlítható össze) - Avebury és Stonehenge. Ezekre az építményekre joggal tekintünk
úgy, mint a dél-britanniai templomépítészet hagyományainak összegzésére (északon és
nyugaton még vagy ezer évet kellett várni az új templomokra), és ezt a
hagyományrendszert ma is könnyen megérthetjük. A neolitikum embere rendszerint kör
alakú templomokat épített, és olyan csillagászati események megfigyeléséhez használta
azokat, melyek szorosan kapcsolódtak vallási meggyőződéséhez. A különbség mondjuk
az oxfordshire-i Rollright Stones és a wiltshire-i Stonehenge között szembeötlő - előbbi
végtelenül egyszerű, míg a másik precízen megtervezett és tiszteletet ébresztő - ám a
lényeget tekintve a két templom mégis egyforma.
De miért építették őket körben? A legkönnyebb kijelenteni, hogy mikorra felépültek, már
rég bevett gyakorlatnak számított kör alakban építkezni, ez azonban újabb kérdést vet fel.
A neolitikum embere előszeretettel emelt kősorokat, mint a franciaországi Carnacban,
vagy Dartmoorban, hogy egy kisebb léptékű vállalkozást is említsünk. Olykor rejtélyes
sáncrendszereket is épített, melyek mérföld hosszan szelték át a vidéket (a szentélytől
valamivel északabbra húzódó Stonehenge Cursus remek példája ennek), ám az esetek
túlnyomó részében mégiscsak a kör alaprajzú szentélyeket részesítette előnyben, a
leggyakrabban hangoztatott magyarázat szerint azért, mert a kör az égboltot, a látóhatárt
vagy a lét természetét tükrözte vissza. Mégsem könnyű elhinni, hogy egy ilyen erős
tradíció csupán egyetlen metaforán nyugodjon; sokkal valószínűbb, hogy a metaforát
gyakorlati érvek is támogatták, például az, hogy e korai vallások követői olyan
csillagászati eseményeket szerettek volna megfigyelni, mely az égen bárhol
előfordulhatott. John North úgy véli, hogy hosszú halmokkal kezdték - ezek a különös
sírbuckák ma is Britannia-szerte megtalálhatók - és építőik ezek gerincét használták arra,
hogy az általuk megfigyelt csillagok és planéták, a nap és a hold helyzetét viszonyítsák. A
dúcokkal a megfigyelések eredményeit rögzítették volna. A hosszan elnyúló halom
ugyanakkor csak hossztengelye két oldaláról használható, míg egy kör alakú töltés esetén
ezzel a módszerrel az ég bármely cikkelye megfigyelhető, és a szentély területe alkalmas
helyet biztosít a jelzőkarók leszúrásához is - ennek a ténynek köszönhetjük a
körtemplomok tradícióját. Amikor építői létrehozták Aveburyt és Stonehenge-t, e tradíciót
követve cselekedtek, mégis korábban sosem látott csodákat hoztak létre. Nyilvánvaló,
hogy mély benyomást akartak kelteni. Istent talán imádhatjuk a konyhaasztalnál is, de
amikor belépünk egy katedrálisba, eltelünk áhítattal és csodálattal, hiszen az építők
valami olyat alkottak, mely felülemelkedik a mindennapi élet szintjén, éppúgy, mint
Avebury vagy Stonehenge esetében. Ezek a templomok úgy készültek, hogy az
ismeretlen rejtélyeit visszhangozzák. A neolitikum embere két rövid póznával is
megjelölhette a télközép idején lenyugvó nap helyzetét, ám azok sosem kelthették
ugyanazt a hatást, mint amikor a megfelelő irányból közelítünk Stonehenge felé, és a
látóhatáron felbukkannak előttünk a sötéten tornyosuló kövek. Csakis ekkor jön el az a
szívdermesztő pillanat, amikor a föld beburkolózik a kövek által vetett hosszú árnyakba,
és a sötétség szívében egyetlen fénysugár lándzsaként hasít előre a Heel Stone felé. Az
árnyak és az egyetlen élesen elkülönülő fénypászma - ezt alkották meg Stonehenge
é p í t ő i .
Ám ahogy egy katedrális sem kizárólag azért épült, hogy alkalmanként színhelye legyen
egy-egy uralkodó beiktatásának (maga a katedrális szó ugyanis a „trónus” latin
megfelelőjéből alakult ki), Stonehenge létét sem az évnek ez egy pillanata indokolja.
Számtalan rítusnak adhatott otthont, melyek közül sok a templomépítészet évezredes
hagyományából táplálkozott. Ma már nem ismerjük ezeket a rítusokat, viszont jó eséllyel
találgathatunk, hiszen az ember isten iránti igénye vajmi keveset változott. Különböző
rituálét kívánt a halál (temetések), a nemiség (házasságok), a hálaadás (aratóünnepek), a
könyörgés (közös imádság), valamint az olyan átmeneti rítusok, mint a keresztelés, első
áldozás és konfirmáció; a világi hatalom ünnepei, a koronázások és nagyobb állami
ünnepek; és a ma is gyakorolt rendszeres istentiszteletek. Ε tevékenységek egy része
akkoriban kétségkívül nagyobb hangsúlyt kapott - megemlíthetjük a gyógyulás rituáléit
vagy a mezőgazdasági műveléshez kapcsolódó ünnepeket. A rituálék mögött rejtőző
indítékok legtalálóbb leírását Aubrey Burl Történelem előtti Avebury (Prehistoric Avebury)
című munkájában találtam. Avebury a maga korában egy adott közösség mindenféle
vallási igényét kielégítette, és ezt a célt szolgálta Stonehenge is, azzal a kitétellel, hogy
hangsúlyozta a télközépi napnyugtát, ami viszont azt sugallja, hogy a templom erősen
kötődött a halálhoz - az óév halálához és az újévvel beköszöntő újjáéledt reményekhez.
A halál - úgy tűnik - elválaszthatatlanul kötődik ezekhez a szentélyekhez. Woodhenge
közepéhez közel egy gyermeket temettek el, kinek koponyáját szekerce zúzta be. Ilyen
sírokat találtak Aveburyben (köztük egy nyomorék törpéét is), de Stonehenge-ben is. A
sírok jelenléte - nem is beszélve a csillagászati tájolásról - ékesen tanúskodik a divatos
elmélet ellen, miszerint a föld istennője számított elsődleges istenségnek, aki egy békés,
matriarchális és az erőszakos hímnemű istenek által érintetlenül hagyott közösség felett
uralkodott volna. Túl sok erőszakkal és halállal kapcsolatos bizonyságot tártak fel ahhoz,
hogy hihessünk ebben a kétségkívül vonzó teóriában. Az építmények ugyanakkor nem
temetők (bár történelme egy részében Stonehenge-t az elhamvasztott tetemek
lerakóhelyeként is hasznosították), és a területükön végrehajtott temetések vélhetően
rituális célokat szolgáltak - valószínűleg az isteneknek szánt áldozatok pihennek itt, vagy
olyanok (mint az íjász Stonehenge-ben), akiknek halála egybeesett a templom
történetének valamely krízisidőszakával. Az elméletek szerint a halottakat Stonehenge-en
belül terítették ki és bízták a természet gondjaira, majd a csontokat valahol máshol
temették el. A középkori Európában úgy hitték, hogy minél közelebb nyugszik valaki a
szentek relikviáihoz - melyeket rendszerint egy templom oltárában őriztek - annál
gyorsabban éri el a mennyet az ítélet napján, és valami hasonló hit élhetett a nagy
szentélyekkel kapcsolatban is, hiszen Stonehenge is számtalan sírbucka között fekszik. A
templomok és sírok kötődése erősíti az elképzelést, miszerint a kör alakú szentélyeket
kapcsolódási pontnak láttak a földi világ és a másvilág között, ahová a halottak jutottak,
és amelyet szinte bizonyosan az égben képzeltek el, hiszen mielőtt még egyetlen szentély
is épült volna, a sírokat már akkor is a nap, a hold vagy a prominens csillagok felé
irányították. Ennek legjobb példája az írországi Newgrange, ahol a sírhalomba egy kürtőt
vágtak, melyen keresztül a télközép idején felkelő nap fénye eljuthatott a sírkamrába. Ez
az építmény - melyet napjainkra gyönyörűen helyreállítottak - legkevesebb kétszáz
esztendővel korábban épült, mint az első egyszerű stonehenge-i töltések és árkok, ami
arra utal, hogy a holtak és az égbolt közti kapcsolat már a Krisztus előtti negyedik
évezredben rögzült.
Stonehenge története egészen a Kr. e. nyolcadik évezredig nyúlik vissza. Ekkor még nem
volt kör, és nem voltak kövek sem, csak egy sor totemoszlophoz hasonló fenyőcölöp, amit
egy erdei tisztáson állítottak fel (a négy közül három oszlop helyét ma a parkoló
aszfaltjára felfestett fehér körök jelzik, de a jövőben - már ha valaha is eljutunk oda, hogy
eredeti formájában mutassuk be Stonehenge-t - talán alkalmasabb módot is találunk a
jelölésükre). Szinte semmit sem tudunk ezekről a dúcokról, legfeljebb annyit, hogy
méretüknél fogva aligha lehettek egy épület részei. Nem sejtjük azt sem, miért emelték
őket és miért éppen ide, vagy hogy milyen soká álltak ott. Ötezer évvel később, Kr. e.
3000 körül kezdődtek az általunk ismert szentély munkálatai. Eleinte csak a körkörös árok
létezett, belül egy magas, kívül egy alacsonyabb töltéssel, és a magas töltésen belülre
került az a lyukakból álló gyűrű, melyet felfedezője, a tizenhetedik századi antikvárius,
John Aubrey után neveztek el. Az Aubrey Holes egyike Stonehenge nagy rejtélyeinek.
Máig nem dőlt el, hogy a lyukakhoz tartoztak-e faoszlopok, de ha tartoztak is, azok
nyomai rég eltűntek, és ami még rejtelmesebb, úgy tűnik, hogy az ötvenhat gödröt nem
sokkal azután temették be, hogy kiásták őket. A lyukak némelyike elhamvasztott tetemek
maradványait tartalmazza, de nem mind ilyen - utóbbiak funkciójáról sejtéseink sincsenek.
Az Aubrey-lyukaknak köszönhető a népszerű elmélet, mely szerint Stonehenge a
napfogyatkozások előrejelzésére szolgált. Bár az ötvenhat lyuk szövevényes rendszerbe
történő illesztésével csakugyan megjósolható a fogyatkozások éve, a feltételezés eléggé
valószerűtlennek tűnik. Ha működött, miért temették be a gödröket? És miért nem vették
át a rendszert a többi szentélyek?
Nem sokkal a töltések elkészülte után megjelentek az első faoszlopok a kör közepén és
az északkeleti kapunál, mely a napfordulatkor felkelő nap irányába néz. Ez a fából épült
szentély mely hasonlít a közeli Durrington Wallsnál feltárt templomokhoz és egy újonnan
felfedezett szentélyhez, amely Stanton Drewban állt - néhány száz évig maradt fent, bár
egyes tudósok szerint a Kr. e. harmadik évezred közepe táján vagy vége felé a templomot
sorsára hagyták. Azután, úgy kétszáz évvel később, újra használatba vették. A Station
Stonest és a főkapu néhány kövét állították fel először. Szinte bizonyos, hogy a Heel
Stone-t (a napkövet) az elsők között emelték fel, és az ma is a helyén áll, noha megdőlt. A
látogatók nem sok figyelmükre méltatják, pedig alighanem ez a templom legfontosabb
köve. Rövid ideig a templom csupán ezekből a kövekből állt, és nem sokban különbözött
a több tucatnyi egyéb szentélytől, ám ekkor valami kivételes dolog történt. Különös,
kékeszöld árnyalatú köveket hoztak a távoli Nyugat-Wales-ből, azokat kettős körben
állították fel, és feltesszük, hogy zárókövekkel is megkoronázták őket.
Ezek a kék kövek újabb fejtörésre késztetnek bennünket. A Salisbury-síkságon nincsenek
alkalmas sziklák, így az építmény valamennyi kövét nagy távolságból kellett idehozni, de
miért a pembrokeshire-i Preseli-hegységből? Az Aveburyhez közeli, húszmérföldnyire
északra fekvő hegyek szinte kimeríthetetlen sziklakészletekkel rendelkeztek, Stonehenge
építői a kékes sziklákat mégis 216 kilométerről szerezték be (vagy ami azt illeti, még
messzebbről, hiszen a környék domborzati viszonyai rákényszerítették őket, hogy
kerülőutat válasszanak). Bámulatos tettet hajtottak végre, még ha egyes teoretikusok
azzal próbálják is kisebbíteni érdemeiket, hogy a kékes sziklák szerintük glaciális
lerakódások következtében, még a jégkorszak idején kerültek a Salisbury-síkságra. Az
elmélet tetszetős, de hitelt csak akkor érdemelne, ha ilyen kék köveket legalább elszórtan
találnánk a síkságon és környékén, ám erre még sosem került sor. A kézenfekvő
magyarázat az - legyen bármennyire is meglepő hogy az építők azokat a köveket akarták,
és meg is szerezték maguknak.
Az utat szárazföldön szinte lehetetlen lett volna megtenni, hiszen a Preseli-hegység és a
Salisbury-síkság között a tájat számtalan meredek esésű völgy szabdalja, ezért a
régészek túlnyomó többsége egyetért abban, hogy a köveket elsődlegesen vízi úton
szállították. Konszenzus alakult ki a tekintetben is, hogy a köveket - melyek tömege kettő
és hét tonna között ingadozik - kivájt fa kenukon szállították, méghozzá oly módon, hogy a
hajótörzseket fagerendákkal összekapcsolták, és a köveket ezekre kötötték le. Két
útvonal jöhet számításba: az egyik délre vezet a Lands Ends körül, majd keletre a déli
partvonal mentén, egészen Christchurch Harbourig, ahonnét a köveket felúsztathatták a
Hampshire Avonon („Mai folyóján”) egy Stonehenge-hez közeli pontig. Az általam is
választott rövidebb tengeri útvonal felfelé vezet a Bristoli-csatornán, majd a Somerset
Avonon („Sul folyóján”), át egy alacsony vízválasztón, majd tovább a folyón. Ha valaki
vitorlázott már a La Manche-csatornában, kivált a Cornwall és Hampshire közti vizeken,
tudja, milyen veszélyek leselkednek errefelé, különösen a „dagálykapuknál”, ahol az olyan
földnyelvek, mint Start Point vagy Portland Bill összepréselik az amúgy is sebes
árhullámokat. Egy utazás Britannia délnyugati csücske körül félelmetes akadályokat
támaszthatott, míg a Bristoli-csatornában az erős áramlat és az uralkodó szélirány
egyaránt a hajósokat segíthette. Nincs rá bizonyítékunk, hogy a neolitikum embere
ismerte volna a vitorlát, tudjuk viszont, hogy Kr. e. 4000 körül a Földközi-tenger vidékén
már létezett ez a technológia, és valószínűnek tartjuk, hogy kétezer év leforgása alatt
eljuthatott Britanniába is. A Bristoli-csatornán felfelé vezető útvonal a vitorlák és a tavaszi
dagály segítségével gyorsan megjárható lehetett, és nem kellett olyan veszélyekkel
számolni, mint a cornwalli félsziget körül vezető hosszabb útvonalon.
Akárhogyan is szerezték a köveket, a rendkívüli utazásra sor került, ám ezután ennél is
figyelemreméltóbb dolog történt. Az építők, miután vállalták a rengeteg vesződséget, mely
a kövek Pembrokeshire-ből Wiltshire-be történő szállítása megkívánt, váratlanul úgy
döntöttek, hogy az új és még befejezetlen templom nem felel meg elképzeléseiknek.
Lerombolták az építményt, és a köveket elvitték (az egyetlen kivétel az Altar Stone,
melyet én anyasziklára kereszteltem, és amely szintén Pembrokeshire-ből, a Milford
Havenhez közeli Clewydd folyó partjáról származik), hogy azokat a jelenleg is látható
sziklákkal, a kemény és szürke homokkőgörgetegekkel helyettesítsék. (A
homokkőgörgeteg angol elnevezése, a „sarsen” nem szakkifejezés, csupán helyi
gúnynév; talán a „szaracénból” ered, és az Avebury lankáit egykor elborító szürke
görgetegek különös jellegére utal.) A Stonehenge-t alkotó kövek az Aveburytől keletre
húzódó hegyekből érkeztek, és azokat több mint harminc kilométeren át kellett vontatni,
míg a helyükre kerülhettek. Ez, bár nem ér fel a kék kövek kalandos útjával, mindenképp
bámulatos tett, már csak azért is, mert a homokkőgörgetegek nagyobbak és nehezebbek
(a legsúlyosabb több mint negyven tonnát nyom). A szürke homokkő egyike a
természetben előforduló legkeményebb sziklafajtáknak, az építők mégis öt égbe szökő
kőkaput emeltek belőlük, és egy olyan kört, amely harminc zárókő gyűrűjét emeli a
magasba; emellett átrendezték a főkapu köveit, melyek közül csupán egy maradt fent, a
földön fekvő Slaughter Stone, vagyis a Mészárlás Köve, melynek feltehetően semmi köze
az emberöléshez (nevét a felszín jellemző elszíneződéséről kapta, melyet sokan
rászáradt ősi vérnek tartottak, pedig nem más, mint esővízben feloldódott és oxidálódott
fém). Ezen a ponton ér véget a regény.
Lehetséges-e, hogy minderre egyetlen ember életében sor kerülhetett? Igenis lehetséges,
és a radiokarbon kormeghatározás eredményei (melyeket a lyukakban hátrahagyott és
korábban az ásáshoz használt agancsok elemzése nyomán kaptak) eléggé
hozzávetőlegesek és ellentmondásosak ahhoz, hogy teret engedjenek ennek a
lehetőségnek, még ha a legtöbb tudós amellett is érvel, hogy ennél több időre volt
szükség. Én magam nem hiszem, hogy Stonehenge építése túlontúl sokáig
elhúzódhatott. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy egyes köveket nagy sietségben állítottak
fel (például túlságosan sekély gödörbe ásták be, csak hogy ne kelljen vesződséges
munkával hosszabb követ keríteni és megfaragni), és maga az évezredek óta változatlan
emberi természet '69s azt valószínűsíti, hogy amint belekezdtek a nagy műbe, egyre
fokozódó türelmetlenséggel végezték a munkát, csak hogy megérjék annak befejezését.
Meggyőződésem továbbá, hogy a homokkőgörgetegekből emelt Stonehenge jellege is
egyetlen építészről árulkodik. A kövek és pillérek talán a fából faragott eredetit képezik le,
ám az építmény így is egyedülálló és merész, ami azt jelzi, hogy valaki tudatosan
megtervezte, és az a valaki nyilván alig várta, hogy láthassa elképzelését alakot ölteni.
Mindezek alapján feltételezem, hogy az építmény rövidebb idő alatt készült, mint azt
általában gondolják.
Bár Stonehenge építésének munkája nem fejeződött be a kövek felállításával. Valamikor,
senki sem tudja, mikor, szekercéket és tőröket ábrázoló faragványok kerültek a pillérek
némelyikére. Azután, valamikor Kr. e. 2000 után, a korábban félrevetett kék köveket is
visszahozták. Egyeseket a sziklagyűrűn belül, kör alakban állítottak fel, míg a többit
lópatkó alakban rendezték el a kapukon belül. Ezzel az építkezés folyamata le is zárul, és
az általunk ismert romok ennek a Stonehenge-nek a maradványai. Bár két-háromszáz
évvel a kék kövek visszatérése után újabb gödröket ástak egy teljesen új kettős
sziklagyűrűnek, azokat a köveket már sosem állították fel. Nagyjából ekkoriban a szent
csapást, melyet azóta javarészt beszántottak a földbe, széles ívben kiterjesztették a
folyópart irányába. A templomot végül Kr. e. 1500 körül hagyhatták el, és állapota azóta
folyamatosan romlik.
Korábban említettem John North könyvét, a Stonehenge, a neolitikum embere és a
kozmoszt (Stonehenge, Neolithic Man and the Cosmos, Harper Collins, 1997), amelyből
az elhagyott kék kövek eredeti elrendezésére vonatkozó utalásokat is vettem. Épp ilyen
hasznosnak találtam Aubrey Burl könyveit, kiváltképp a Stonehenge népét (The
Stonehenge People, J. M. Dent, London, 1987) és A történelem előtti Avenburyt
(Prehistoric Avebury, Yale University Press, 1979). A legjobb egykötetes bevezetés David
Souden gyönyörűen illusztrált és átfogó Stonehenge, a kövek és a táj rejtélyei
(Stonehenge, Mysteries of the Stones and Landscape, English Heritag, 1997) című
munkája. Sokat merítettem továbbá Rodney Castleden Stonehenge építése (The Making
of Stonehenge, Routledge, London, 1993) című művéből, valamint az R. M. J. Cleal, K. E.
Walker és R. Montague szerkesztésében megjelent páratlanul alapos, tekintélyt
parancsolóan vaskos és lélegzetelállítóan drága Stonehenge helye a tájban - A huszadik
századi ásatások (Stonehenge in its Landscape, Twentieth-century Excavations, English
Heritage Archeological Report 10,1995) című monográfiájából. Nagy segítségemre volt
Lawrence Keeley Történelem előtti háborúja (War Before Civilisation, Oxford University
Press, 1996) is. Szokás mondani, hogy egy kép felér ezer szóval, de Rex Nicholls képei,
melyek utóbbi könyv címoldalain megjelennek, ennél is többet érnek. Külön köszönet
neki, és Elizabeth Cartmale-Freedmannek, aki sok vesződséges kutatást elvégzett
helyettem a neolitikum korabeli terményekkel, életkörülményekkel és a lelőhelyekről
származó tárgyi leletekkel kapcsolatban. A hibák, félreértések és tévedések mind tőlem
származnak. Mi teszi Stonehenge-t ennyire különlegessé? Sokan kiábrándulnak, amikor
személyesen is találkoznak a romokkal. Nathaniel Hawthorne, aid tősgyökeres New
England-i lakosként a tizenkilencedik század közepén kereste fel a helyet, így írt
Stonehenge-ről: „nem érdemes megnézni… egyike a legunalmasabb látnivalóknak; s
amikor teljes volt, még ennyire sem tűnhetett tetszetősnek”. Talán igaza van, a látogatók
zöme mégis tekintélyt parancsolónak találja a köveket. Sokak szemében az ember lelki
támasz iránti örök vágyát testesíti meg. Mások a roppant építőköveket, a kor technikai
színvonala mellett egyedülállóan merész megoldásokat csodálja. De a legnagyobb csoda
mégis az, hogy az építmény túlélte az évszázadok viharait. A kövek közül sok
széttöredezett, másokat különféle építkezésekhez hordták el, míg megint másokat kellő
alapozás híján a viharok döntöttek ki - a templom mégis mind a mai napig áll, s bár
isteneit elfeledték, a rituálék természetét pedig sűrű homály fedi, ma is szentélye
mindannak a törekvésnek, melyre a technológia és az ember önmagában nem képes
választ adni. Sokáig maradjon meg ilyennek.
Tartalom:
1. Az ég temploma
2. Az árnyak temploma
3. A holtak temploma
Történelmi jegyzet