Stöki - Lenn délen édes éjen

Feladat: A romantikus véna, a jóízlés és az ösztönök próbája. 

Job ismét leszakított egy kövér fürtöt az akácfáról. Lecsipegette a szárról a virágfejeket, összefogta és a lány ajkához érintette őket. Esther gurgulázó kacagással fogadta a csöppnyi nektár édes ízét. A haszontalan szirmokat játékosan Jobra köpte, mire a fiú azonnal csiklandozni kezdte kedvesét. Esther sikongatva ugrott le az alsó ágról, és elszaladt a tűz felé. A vékonydongájú Job hamar utolérte az alacsony lányt, leteperte a fűbe, és gyorsan csókot lopott, kihasználva a nő tehetetlenségét. Most megint rajta volt a menekülés sora. Egymást kergetve érkeztek meg a többiekhez, de már kéz a kézben ültek le a tűzhöz. Végre megtehették, hogy megfogják egymás kezét. Végre jelét adhatták szerelmüknek. 

A lángok vígan emésztették a gyapothordó kosarakat, és hangos ujjongás kísérte, amikor a félkegyelmű Toby egy vesszőfonatú puttonyt is a tűzre vetett. A többi gyerek azzal a mérleggel játszott, amivel korábban a termést mérték, a szurtos kis Eve pedig egy ormótlan bikacsökkel próbálta móresre tanítani a saroglya deszkáit - valamelyik munkafelügyelő felejthette itt. Esther felváltotta asszonytársát a kézimalomnál, és amíg az őrlőkövek duruzsolva aprították lisztté a kukoricát, Job a délután fogott nyulak sütésénél segédkezett. Amíg a vacsora ínycsiklandó illata még fülledtebbé varázsolta az estét, a vén Moses ismét elmondta, hogy másnap és a következő hetekben miként kell viselkedniük ahhoz, hogy a lehető leggyorsabban és a legkisebb feltűnést keltve eljussanak Ohióba. Reménykedő fekete arcok figyelték az öreget, a szemekben megcsillanó lángok itt-ott homályosan megremegtek. Időközben a nap lebukott a georgiai dombok mögött, utolsó sugaraival búcsút intve a közösen falatozó egykori rabszolgáknak. A száraz lepény még soha nem esett ilyen jól nekik, a kút vize még soha nem volt ilyen hűsítő. Az étkezés végeztével a gyerekek sorra elszunyókáltak a tűz mellett, a nagyszájú Ruthie pedig nótára gyújtott. Job és Esther a tűz fölé hajló, sokat látott kininfa árnyékába húzódott, és a dalt hallgatva ott búcsúztak el némán az udvarháztól. 

Ne sírj testvér, ne sírj nővér,… 

Már mindketten itt születtek, ezért otthonuknak tekintették a hevenyészett fakunyhókat, a virágillatú udvart, de még azt a duplaverandás emeletes lakóházat is, ahol az uraság élt családjával. Ahhoz képest, hogy Job és társai az elmaradottabb Délen szenvedtek, a gazda nem volt rossz uruk. Tárgyként kezelte, adta-vette őket, de legalább értékes tárgyként - nem eresztette rájuk szórakozásként kedvenc vérebét, és munkafelügyelőitől csak szigorúságot és fegyelmet várt el, kegyetlenséget nem. 

…Ha meghalok, a dicsőség vár… 

Amikor a háborúban a déliek kerültek szorongatott helyzetbe, az uraság elkezdte Európába menekíteni a vagyonát. Rokonai is éltek ott, ezért úgy döntött, hogy ha a sors úgy kívánja, inkább dúsgazdag polgárként éli le életét, minthogy egy veszett ügyet támogasson. Bő egy hete érkezett a hír, hogy a Mississippi partján állomásozó konföderációs erők is letették a fegyvert - a gazda akkorra már családjával együtt készen állt az útra. 

…De testem ott temessed el,… 

Az uraság addigra eladta a földek nagy részét, a maradéktól pedig pár nap alatt áron alul megszabadult. A szolgákat végül nem árverezte el - tán nem akart néhány cent kedvéért bíbelődni a sok értékét vesztett szökni vágyóval, tán a lelkiismerete vagy az északiaktól való félelme szólalt meg benne -, viszont a házat és az udvart is elkótyavetyélte pár rongyos dollárkötegért. Az új vevő tegnap már meglátogatta szerzeményét, és fröcsögve utasította a „koszlott niggereket”, hogy hétvégére takarodjanak el a földjéről. Ők nem is akartak tovább maradni. Túl sok fájdalomra emlékeztette őket régi otthonuk, és az Unió győzelmét hallva hittek a remény szülte cselekvésben. Nagy útra készültek, a halódó Georgiából a szabad Ohióba. 

…Hol szabad a föld, s nem félünk már. 

Esther nyújtózkodva kiegyenesedett, majd felhúzta Jobot. Dúdolva végigsimította fénylő bőrét, és karon fogva elvezette a fiút a kininfa mögötti sötétségbe. Az üres kutyaólakat megkerülve visszasétáltak kedvenc akácukhoz, és leheveredtek alá - a többiek melankolikus éneke csak halk foszlányokban hallott át a tücskök ciripelésén. A lány ügyetlenül levette kedvese ingét, majd amikor Job az ő szoknyáját kezdte babrálni, félénken visszarándult. A fiú őszintén aggódó tekintete megállította; előredőlt, és hagyta, hogy Job búgva átkarolja őt. Reszkető sóhajjal omlottak a fűbe, árnyékuk buja hullámzása az akácra vetült. Esther mosolyogva hunyorgott a dagadó holdra, s finoman ívelt szemöldöke csak egyszer szaladt ráncokba. A fintor hamar kisimult ázott arcán, halk nyögései csókokba fúltak. Nedves szemei Job pillantását keresték, boldogságtól megfeszült ajkai egyetlen szót formáltak: 
- Ohio… 

(Scriptorium novella)