Stöki - A korcskirály

Széles mancsommal megszorítottam a korcs nyakát, mire az halk roppanással adta meg magát iszonyú erőmnek. Ezzel utolsó támadóm is elhullott. Valamelyik részem - talán a medve, talán a farkas - azt követelte, hogy tépjem le áldozatom bozontos hiúzfejét, és elnyújtott üvöltés kíséretében hajítsam messzire, hadd tudja meg az összes korcs, ki az úr a kertben. Emberi énem ilyen esetekben általában engedelmeskedett: a vérengzés segített levezetni a harc feszültségét. Végignéztem a hullákon: szinte mindet megcsonkítottam, nyúlványok és végtagok, torzók és fejek borították a csatatérül szolgáló tisztást. Lehet, hogy a Gazda mérges lesz, de büszkesége biztosan legyőzi majd hirtelen dühét, elvégre nem akárki ölte meg ezeket a balgákat. Arról nem is beszélve, hogy a Gazda bármikor új kreatúrákat gyárthat magának a testrészekből. 

Még soha nem próbáltak egyszerre ennyien megölni, mégsem okozott nehézséget, hogy a heves küzdelem közben is számon tartsam a fogyatkozó korcsokat, aszerint, hogy hogyan öltem meg őket. Ezt a kategorizáló rendszeretetet még az életemből hoztam magammal, a fürge szem, a fegyelmezettség és a gyors megfigyelőképesség ugyanis elengedhetetlen követelménynek számított egy tisztnél. Merthogy katona voltam, kétszer négy íjászosztag és még vagy háromszor ennyi gyalogos parancsnoka, a viharföldi ikerkirályok hadseregének egyik büszkesége. A már négy éve tartó háborúban sikerrel védtem az északkeleti frontot a korcsokkal szemben, s minden vágyam az volt, hogy a poklok démonai elé küldjem vezetőjüket, azt a gyűlöletes halottigézőt, akinek nevét akkoriban ezerszer átkoztam, ám átváltozásom miatt mostanra már törlődött emlékezetemből. Ez a féktelen harag táplálta vágy okozta a vesztemet. Még mindig megdöbbent, ha belegondolok, milyen ostobán elvakult voltam. Én, aki annyi győztes ütközet taktikáját dolgoztam ki, hogyan is képzelhettem, hogy legjobb embereimmel átosonok az ellenséges gyűrűn, és megölöm a sötét lelkű mágust? Hogyan végződhetett volna mindez mással, mint kudarccal? Hát ezért nem emlékszem a halottigéző nevére - én már úgy ismerem őt, mint a Gazdát. 

Holtomban is kiemelkedtem a többiek közül. Nem a harctéri korcsok között tértem magamhoz, mint egykori bajtársaim, hanem a varázsló kertjében. Mint megtudtam, ez ritka kiváltság, hiszen a Gazda kertje - egy elkerített, jól védhető dombcsoport - közvetlenül az otthonául szolgáló alagútrendszer felett helyezkedik el, ezért csak a legjobban sikerült kreatúrák lakhatják. És míg a közönséges zombiktól és húsgólemektől alig különböző korcsok számlálatlanul estek el a Viharföldön dúló háborúban, nekem és néhány száz hozzám hasonló szerencsésnek csupán annyi volt a feladatunk, hogy távol tartsunk mindenkit a kerttől, s aki a Gazda területére merészkedik, kíméletlenül tépjük darabokra. Jól végzett munkánkat a Gazda minden este egy idézővarázslattal jutalmazta: egy csordányi marhát teremtett nekünk, amivel azt a vér iránti féktelen étvágyat csillapíthattuk, amely élőhalotti létünkből fakadt. Már az első nap tudtam, hogy új testem mit vár el tőlem, és felfaltam egy fél bikát. Egyáltalán nem iszonyodtam magamtól vagy a tettemtől, s ez volt a halottigéző mágiájának legnagyobb hatalma. Ő soha nem kényszerítette a katonáit, vagy akár a foglyait. Inkább elhitette velük, hogy úgy a legcélszerűbb cselekedniük, hogy tetteik a halottigéző javát szolgálják. Korcs-mivoltomban nekem sem voltak kételyeim: tudatában voltam előző életemnek, és szinte érintetlenül maradt emberi agyammal átláttam az erős sugalmazó bűbáj alattomosságát, ám ügyet sem vetettem rá, mert renitens gondolataim nem hatoltak át a Gazda mágiáján. Inkább ettem, öltem és védelmeztem a kertet. Nem azért, mert a Gazda ezt parancsolta, hanem mert varázslata hatására én így láttam a legjobbnak. 

A negyedik napon aztán furcsa változásokat észleltem. A korcsok addig nemigen törődtek velem és egymással - mindenki járta a maga útját, hiszen legtöbbjük vadállati ösztönökkel bírt csak. Ám egyszerre feltűnt, hogy két-háromfős csapatok kószálnak a kert fái között, s többen lapos pillantásokat vetnek felém. A következő nap már ötfős csoportosulást is láttam, s amikor az egyik ilyen csapat megtámadt (hamar végeztem velük), mindent megértettem. Féltékenyek voltak rám, mert én még közöttük is a tökélyt képviseltem. Én voltam a korcsok korcsa, a halottigéző mesterremeke! Irigyelték páratlanul szívós és hosszúléptű lábaimat, amelyeket a Gazda egy pusztai óriásból operált át rám, s a lábujjakra egyenként acélkarmokat erősített. Sajnálták tőlem tiszthez méltón keményre edzett és mágiával megnövelt embertestemet, amit gránitteknőc páncéljából készült lemezek védtek minden oldalról, s a lapockáimnál két hajlékony rákolló tartotta távol a hátulról támadókat. Nem bírták elviselni, hogy a karjaim helyén lévő mellső medvevégtagokhoz fogható egy korcson sem volt, különösen miután a Gazda szembeforduló ujjakat is rögzített a mancsokra. Végül, képtelenek voltak elfogadni, hogy szörnyű farkas-állkapcsaim felett két, harcokban edzett szem figyeli mozdulataikat és egy tudós elme sejti meg cselekedeteiket. Mindezek tetejébe a többi korcs mágikus varratai nem voltak olyan erősek, mint az enyémek. A vak is láthatta, hogy senki nem tehet úgy a Gazda kedvére, mint én. Én pusztítottam el a legtöbb betolakodót, és mindig én harcoltam ki vacsoránál a legízletesebb falatokat. 

A félresikerült merénylet után éberebb lettem. Számkivetettként kóboroltam selejtes fajtám egyre összetartóbb szigetei között, és figyeltem. Egy hét elteltével megpróbáltak megmérgezni. Valahonnan sikerült ördöggombát szerezniük, ezt a hírhedt izombénítót, amit a viharföldi seregek is sikerrel alkalmaztak az élőholtak ellen. Amíg egyik beszélni tudó korcs - nem sok ilyen volt rajtam kívül - a vacsoránál félrevonta a figyelmemet, a többiek meglocsolták gombafőzettel félig már befalt bikámat. Ha nem rendelkeztem volna a farkasok szimatával, néhány pillanat alatt ott feküdtem volna harcképtelenül, ám orrom megérezte a vér nehéz szagában a gomba enyhe illatát. Addig senkit nem engedtem tovább enni, amíg a tettesek elő nem kerültek, majd példát mutattam a többi korcsnak. Összeszorított szájjal nézték, amint karommal-agyarral végzek a bűnösökkel, de semmit nem mertek tenni. Sokukban csak állati értelem munkált, megőrizve az életből hozott természetadta óvatosságot, és ez volt talán a legnagyobb előnyöm: az én fegyvereim ugyanis csak eszközként szolgáltak, de egy kristálytiszta emberi elme irányította azokat. Attól a naptól kezdve megszaporodtak az ellenem intézett orvtámadások. Egyre nagyobb létszámú csoportok kíséreltek meg eltenni láb alól, egyre körmönfontabb módszerekkel. Néha az egész csapatot megöltem, néha csak az értelmi szerzőket, néha pedig közbelépett a Gazda, és büntetésül egy hétre megvonta a vacsoraadagunkat. Olyankor néhány nap elmúltával már mind vonyítottunk a véréhségtől. Ennek ellenére a próbálkozások nem maradtak abba, és míg eleinte szórakoztatott a dolog, már kezdtem aggódni. Féltem, hogy a korcsok előbb-utóbb célt érnek. Halk sóhaj után meggyőződtem varrataim sértetlenségéről, majd elhagytam a vércsatakos tisztást - ezúttal tizennyolc tetemet hagytam magam mögött. Viharföldi ifjúkoromban bölcseletet is tanultam, és talán ezért vetődött fel bennem a kérdés, hogy ezt a hihetetlen kitartást és rosszindulatot vajon a korcsok állati vagy emberi fele táplálja…? 

A vacsorához igyekezve már messziről láttam, hogy baj van. Egy új korcs állt a többi között. A Gazda egy legalább tíz öl hosszú sivatagi tűzkígyót áldozott fel a testéhez - a levegő remegett a hőségtől a pikkelyek körül. A farok egy fejmagasságban imbolygó vaskos skorpiófullánkban végződött, míg a törzsrészen két hatalmas óriáskar és két sárkánykéz parancsolt tekintélyt. A vastag varratok szinte szikráztak a mágiától. A felhasznált sárkány összevont szárnyait is megpillantottam a lény hátán, ám legjobban akkor döbbentem meg, amikor tekintetem a nyak fölé vándorolt. A korcs Viharföld ikerkirályainak fejeit viselte. Nem tudtam felidézni a nevüket, de abban biztos voltam, hogy egyikük a Bölcs, másikuk a Hadvezér, s mind gondolkodásban, mind a harci tudást tekintve alulmaradnék velük szemben. 

Még a vacsora alatt megszerveztem két tízfős támadócsapatot. Ha nem válnak be, holnap ördöggombával próbálkozom.