Spred - Portré

Karcsú női alak a ködben. Nemes tartással, határozott léptekkel tart hazafelé. 

Hosszúra nyúlt a mai séta. Egyedül még soha sem töltött ennyi időt kint. Tudta, hogy értelmetlen a kinti barangolás, de valamiért szeretett kint lenni. Az ő benti világa valahogy nyomasztotta, szorongott tőle soha nem érezte magáénak. 
Későre járt de remélte, hogy nem futott ki az időből, még elkerülheti őket. Találkozott már velük, jól ismerte őket (legalábbis hitte, hogy ismeri) és tudta, hogy veszélytelenek. Soha nem fordult elő (mióta külön élnek), hogy fenyegettek volna valakit az meg pláne nem, hogy meg is támadták volna. Félni nem kell tehát, de túl kell lenni rajta. 
Megérkezett a belvárosba, szinte a város közepén lakott; harminchárom méter magas karcsú toronyház, ez az otthona. Mindennel felszerelt, mert neki ilyen jutott és szerencsésnek érzi magát ezért; és mert néhány száz hozzá hasonlóval (mindenkinek más toronyház, igen több száz ehhez hasonló!), külön élhet. 
Miért? Tudjuk, hogy senki sem tökéletes de Ő (és még száz hozzá hasonló) egészen közel áll hozzá. Bizonyítani nem kell. Elég ránézni. És arra a néhány száz férfira és nőre. Valamennyi nő közül pedig talán Ő volt a legszebb. 

Megdöbbentette a látvány, az átláthatatlan sűrű embertömeg. Minden este itt gyülekeznek, tudta ezt jól, de még nem látta őket így. A híradásokból egészen másnak látszanak, mintha nem is ezen a bolygón lennének. 

Százával gyűltek össze; nyomorékok, testi és szellemi fogyatékosok. Groteszkül együtt mozogtak, mint valami gigantikus élőlény, hullámzott a felszín, a szélek meg-megtörtek felnyíltak, talán hogy befogadjanak valakit még, talán Őt vagy más közéjük valót és már hallotta is a hangjukat; egy émelyítő, zsibbasztó, mélyen zengő fájdalmas dallamot. Együtt zengtek egy melankolikus dalt (Imát? -gondolta). 

Mongolidióta gyerekek kis csoportja vált ki közülük és eléje futott. Rajongva ugrálták körül, vihogva, tapsolva, mókásan fejet és térdet hajtva. Istennő. Ez vagy te. Istennő. Ezt vagy Te nekünk. Hát itt vagyunk. Hadd hódoljunk Neked, te gyönyörű megérinthetetlen, halhatatlan szépség. 
Érezték ők is, mindenki: az áthidalhatatlan szakadékot egy tökéletes, gyönyörű nő és ezek a dérvert összetört nem embernek látszó vérző szívű lények között. Tökéletes szépségre és eleganciára szelektált példánya az emberi fajnak Ő, nem is hasonlítható hozzájuk. Akik nemcsak torznak születtek hanem valami miatt hihetetlenül öregnek is, mintha a születésük után nem az élet, hanem azonnali, pár órán vagy napon belüli halál következne. 

Imádkoznának, ha tudnák kihez kell, ha ismernének egy Istent vagy isteneket; tegye őket azzá ami Ő, hasonlóvá mint Ő, tegye őket emberi lénnyé mint Ő (de előzőleg már nem tett velük valamit?- gondolta ismét). 
Egy szökőkút mellett álló vak férfi vadul hadonászott botjával, sötét szemüvegét már rég elvesztette valahol, véres-fehér szeme mintha rá szegeződött volna, mintha látó szem lett volna. 
Egy vak vékony, szőke kislány; látni szeretné, térdre borulna előtte és megérintené. Azután megvakítaná magát újra. 
Vízfejű gyermek; fején kéken-feketén dagadnak ki az erek; anyja magasba tartja csak lásson valamit az igazi szépségből. 
Rozsdás, ócska tolókocsiban guruló kripli; köszvénytől bunkóvá rohadt ujjakkal; bárcsak érezné makulátlan bőrének illatát, tapintását. 
Koponyájuknál összenőtt sziámi testvérpár; egymással marakodnak, küzdenek, ki tudja kedvezőbb szögből szemügyre venni Őt…. 

És ez nem irigység, sem betegessé lett vágy. Csak örök, örök álom. Rákos sebek, elsorvadt, lázban elégett végtagok, ránctengerben elmerült mosolyok, soha nem szűnő fájdalomban megtébolyult elmék. 
És ez csak ízelítő. Mert mögöttük még többen állnak és holnap többen fognak állni. Ők és sok millió hozzájuk hasonló. 

Ó miért pont mi vagyunk az átkozottak! Saját vétkünkért bűnhődünk, vagy valaki máséért? Hallani vélte ezeket a szavakat. És összeszorult a torka. Mert ezeket a kérdéseket már Ő is feltette (Ő, a szerencse kegyeltje). 

De nem állt meg. Csak ment tovább. A tömeg szétvált, utat engedett a ház felé. Az automata ajtók hangtalanul kinyíltak. Senki sem próbálta követni vagy megakadályozni, hogy belépjen, betartották az előírt biztonsági távolságot. 

Belépett. A tömeg hullámzott tovább. Mintha valami absztrakt, elvont, végtelenül lassú zenére táncolna. 

Ledobta a kabátját. Leült az ágy szélére. Lerúgta a cipőjét, haját kiengedte, blúzát kigombolta, lassan lerázta magáról. 

Jobb kezével a bal vállán lévő bőrszíj csatjáért nyúlt. 

És leoldotta a műkarját.