Soóki Tamás - Requiem

Gyönyörű éjszaka volt. A csillagok mint megannyi fénylő bogár pislákoltak a tiszta őszi égbolton, s a Hold kékes fénybe borítva a mezőt rótta le tiszteletét a halálra készülők előtt. A dombon holttestek százai hevertek, s borították be a földet hajdan volt hősök nemes vérével. Csak két férfi állt rendületlenül, figyelve az alant hömpölygő zöld áradatot. Vérmocskos köpenyük alól fel-felcsillant az acélos vérten aranyló családi címer. Apa és fia. Egy elkeseredett hősi harc utolsó túlélői. Három napja indultak el falujukból, hogy csatlakozzanak az orkokat feltartóztatni próbáló sereghez. Mindent megtettek, talán még többet is, de a túlerő elsodorta őket. Százával vágták a sötétség e torz és kegyetlen teremtményeit, de ez is kevés volt. Végül ők maradtak a valaha büszke és dicsőséges seregből, s most ők is csak a végső rohamot várták. 

Ki tudja, miért vonultak vissza az orkok. Talán soraikat rendezték, vagy csak valami könyörtelen játék szabályait játszották. De ez nem is volt fontos. Már nem. 
Az apát Gildeon-nak, fiát Odel-nek hívták. Mindketten az egykoron híres és gazdag Farenor nemesi ház szülöttei voltak. Családjuk ugyan arra a sorsa jutott, mint egész népük. Vérük, s erejük megfogyott a hosszú harc alatt, de ami igazán fontos, a becsületük nem. Becsületük soha. 

Gildeon lassan levette sisakját, s hosszú varkocsba font ősz hajába, mint tépett zászlóba kapott a lágy őszi szél. Kétkezes harci pörölyét vállára támasztotta, s fia felé fordulva elmosolyodott. Egy szót sem szólt, de Odel tudta mit akar mondani, s megtépázott pajzsát a földre dobva, baljába halott barátja kardját véve, utolsó fohászt mormolt ősi isteneihez, s mint két veszett farkas zúdultak le a vértől áztatott dombról. 
Tudták, hogy nem győzhetnek, de ekkora már minden új értelmet nyert. Nem is a győzelem volt a fontos, csak a küzdelem. Érezték, hogy meghalnak, s velük egész népük és minden, melyért valaha is vér folyt ez átkozott földön. Talán csak az álom nem. Mert az álmot nem lehet elpusztítani. 

Csak futottak, s érezték aznap éjjel velük harcol minden ősük, s istenük. Áthatotta őket valami csodálatos, a lélek s a világ nemessége. A harci lázban őrjöngő orkok soraiba, mint két lángoló üstökös csapódtak be, s amerre jártak bosszúálló angyalként szórták a halált. Az ősz harcos pörölyén felizzottak az ősi törpe rúnák, s csapásai nyomán százak haltak szörnyű halált. Elsőként Odel esett el. Egy pillanatra elvesztve egyensúlyát három ork sújtott le rá, s páncélja szilánkokra törve engedte gazdája testébe a gyilkos acélt. Apja még percekig küzdött fia halott teste fölött, majd nyílvesszőktől átjárva engedte át magát a halál hűvös ölelésének. 

Meghaltak, de el nem buktak, mert hittek valamiben, ami talán már nem is létezik, s nem is létezett.