Sipos Zoltán - Arthiz és a fekete seregek

A Sanson bércei közt egy fáradt kalandor pihenést keres és talál is egy odvas fa tövében. Gondolatai messzire repítik őt, el, egy másik világba, ahol talán több szerencséje lenne. A vándor elővette majdnem telerótt papirosát, majd még egy mondatot írt az utolsó, maradék fehér sorba. Kezében a penna, akárha varázseszköz lenne, lendült tovább a papíron s szép, nemeskéz által formált betűket írt a tinta, majd a betűkből mondat lett: „Számomra az utazás véget ért”. A kéz megállt az utolsó szó után s a férfi öregnek tűnő arcára barázdákat vésett a gondolkodás. A szó után nem tett pontot, csak összehajtotta a papirost és felsóhajtott. Hátradőlt a fához és csukott szemmel elmerengett, vajon kalandja végére ért-e? Hamar döntésre jutott s felidézte régi tanítójának utolsó szavait: „A sorsod sosem az emberek határozzák meg. Mindig csak az istenek!” Felállt, végigsimította a mocskos, véres sodronyingjét és elővette a papirost, majd a pennát és a tintát is. A mondat végére vesszőt illesztett, majd még néhány szót: „legalábbis egy időre.” A mondat vége a lap végével eggyé vált s ez az oldal elkészült. Az első oldal - de biztosan nem az utolsó. 

Ám a történet nem itt kezdődött, hanem sokkal régebben, az óidőben, midőn a sötét hordák és démonok bevonultak Sagrita várába. A sagritai emberek váruk és városuk visszafoglalására csapatokat szerveztek, melyben bátor nemes urak, díszes lovagok és szurtos parasztok egyaránt részt vettek. A csata szörnyű volt és a sok halottól a csatamező vértengerré és pokollá változott, ahol a carnii fekete mágusok kedvükre űzhették sötét boszorkányosságaikat. Sokan élőhalott seregeket vontak maguk köré és azzal támadtak mind a Sagritaiakra, mind a démonokra. A harcok végül évekig tartottak s a mágusok mind meghaltak kettő kivételével. Mikor beköszöntött a Lila Kígyó esztendeje a két mágusvezér összehívta rothadt seregét, hogy parancsot adhasson: „Holttetem seregem! Átkozott szerencsétlenek! Békés nyugodalmatokat, melyet isteni törvények szabnak meg, visszakaphatjátok! Szikkadt testeteket vigyétek egy sötét barlang mélyébe s porhüvelyetekben lelketek alusszon száz hosszú esztendeig, majd keljetek új életre és a Lila Kígyó esztendejében térjetek ide vissza és bosszuljátok meg elkárhozottságotokat! Ha mindenkit megöltetek, békében áttérhettek a túloldalra!” Az élőhalott horda megindult a dombon lefelé és egy közeli barlang felé tartott. A sagritaiak és a démonok szövetséget kötöttek, majd éltüket boldogan folytatták. Ám a sötét barlangok mélyén a halál iszonyú árnyékában az élőhalott sereg csendben várta visszajövetelét. 

Télre tél jött, nyárra nyár s az évek hamar tovaszálltak. S a következő Lila Kígyó esztendő előtt negyvenegy évvel megszületetett egy gyermek, melyen sorsunk múlott. A gyermek neve Arthiz lett s történetírást tanult. Ő lett az, aki negyvenéves korában megbolygatta a halott lelkek nyugalmát. 

A gyermekből hamar fiú lett, a fiúból hamar férfi, a férfiből hamar agg s egy nap, mikor egy könyvet lapozott, gyökeret vert benne a kétely, vajh a sagritai titkos seregek, a carnii fekete mágus holt serege létezett-e? Noha történetírók és rettenthetetlen hősök keresték, mégsem találták. Ámde lehet, hogy a barlang azóta beomlott s a városok, melyek a hosszú évek során ráépültek, eltakarták a szörnyű valóságot. Bátor és nemesszívű mesterembereket gyűjtött maga köré és igen nagy vagyont felhalmozva az átoktól félve a Zöld Sárkány esztendejében, egy évvel a Lila Kígyó éve előtt, ásni kezdett s csakhamar talált egy beomlott barlangot. Szívében tisztán örült s a félelem gonosz árnya ki is szállt belőle, hacsak egy rövid időre is. 

Ám nem talált olyan bátor szívű harcost, aki a barlangban is vele tartott volna, így az izgalomtól felhevülve egyedül merészkedett le a sötétségbe. Bár ő ezt nem látta, a kinn állók mind észrevették, hogy Arthiz arcszíne fehérré változott, mint a frissen vakolt templomfal és árnyéka sem merészkedett utána. 

Lassan ment beljebb és beljebb és egyre erősödött szívében az aggodalom és a félelem, de az izgalommal keveredett kíváncsiság legyőzte a gonosz érzelmeket. Egy nagy, míves kapun kellett általhaladnia, amin nemesített holt nyelvek rúnái hirdették a kalandornak: „Ne lépj erre az átkozott helyre, mert lelked elkorcsosul s életed szikrája kihuny” - ám ezt Arthiz nem is sejtette. Lépései a csöndben szinte fülsiketítőnek hallatszottak s bárhogy próbálta lábát finoman illeszteni a talajra, az nem sikerült. És végül, nem egészen háromszáz szegmensnyi idő alatt el is ért egy teremszerű barlangrészhez, melyben még nem járt ember. Élő ember. 

A terem szemmértékre kör alakú volt s a falakon rúnák hirdették a fáradt vándoroknak: „Jer, pihenj meg. Véled már más úgysem találkozik”. Arthiz körbenézett és élettelen, szobornak tetsző testeket látott heverni körös-körül a fal mentén. Szívét eltöltötte a félelem és a gyönyör érzése, mely olyan dolog megtételére sarkallta őt, amit sosem tudott megmagyarázni magának. Odalépett az egyik árny testi valójához és megérintette. Az élettelen test pedig lomhán megmozdult. 

Arthiz gondolkodás nélkül meghátrált s elővette faluja kovácsának legjobb munkáját, a kardját, amit még apja is használt. Sodronyingje mind-mind kisebbnek tűnt, akárhányszor levegőt vett. A szellem felállt s lassan elindult őfelé és Arthiz a félelemtől lehanyatlott. Ő nem látta, hogy a többi alak is lassan felébred s feláll s megindul. Minden erejét összeszedve felpillantott az élőhalottra. Kardjával nekirontott és átdöfte a bestia mellét, ami lehanyatlott a földre, de nem halt meg, hiszen már halott volt. A férfi megfordult és kifutott a barlangteremből és már nem érezte a halottakat körüllengő iszonyatos bűzt, ami a halál lehelete. A mágiával felélesztett lelkek megindultak ki a barlangból, akárcsak Arthiz. A míves kaput már elhagyta s látta egyre közeledni a kijáratot. A lelkek lassan követték. Kihúzták a társai s ő elmondta, amit el tudott mondani nagy sietve, amíg visszazárták a barlang száját. 

Hamar kerestek egy papot, aki a testbe zárt lelkek ellen való varázst kikeresve segíteni sietett. Futva siettek vissza a fehértörzsű papírnyírekkel övezett úton a barlanghoz. A barát áldást mondott magában és istene segítségét kérte e nehéz időkben. A barlanghoz visszaérve, az eltorlaszolt bejáratot újra megnyitották s onnan az élőholt horda, akárha hangyabolyt nyitottak volna fel, özönleni kezdett. A páter minden hitét egybegyűjtve kezdte a testbe zárt lelkek ellen való mondást kántálni olyan nyelven, amit a jelenlevők közt csak ő értett és beszélt. Az emberek szívében bátorság fénye gyúlt a tisztelendő láttára s együtt próbálták a holtakat visszatartani. Arthiz kardjával vágta a néhai harcosokat, akik közül kettő be is húzta őt egy másik társával együtt maguk közé. Arthiz elszántan kaszabolta bűzös ellenfeleit, akik hosszúdad karmaikkal minduntalan belevágtak a húsába s sodronyingjét összevérezték. Ám az istenek az élőkkel voltak és így Arthiz megmenekült, hisz a halott testekből a lelkek hamar kiszálltak, mikor a pap igéjének végére ért. A napok lassan leereszkedtek, mire a tetemeket elszállíthatták az azzal foglalkozók. 

Az agg két Kékakác letelte után pihenni indult a Sanson magaslatához, hogy agyából kiűzze a rossz emlékeket és pihenhessen keveset. Ő ekkor még nem tudta, úgy ahogy senki más sem, hogy az élőhalott támadás és a karmok szörnyű emléket hagytak Arthiz testében. Olyan emléket, amire csak egy esztendő múltán derül fény…