Selmeci György - A roncsban
Az ablak kerek fényfoltjában újra és újra megjelent a tenger párás,acélzöld síkja. A távoli hullámok finoman rezegtek a néma, egyszerű tájban. Szabályos időközökben felkelt és lebukott a tenger a sztaniolpapír fényességű ég merev fala előtt. Gyengéden ringott a roncs az idegen óceán felszínén.
Felülről nézve olyan volt a hajó, mint egy felszakított hátú, megpörkölődött rovar. A törzse közepe táján a kihajlott és megolvadt acéllemezek közül arany, vörös, kék és ezüst szinü, különbözö vastagságú vezetékek összegubancolódott fonadéka lógott ki hosszan; egy-egy színes szál lassan vonaglott a szelíd hullámokon.  Törött és ép antennák meredtek az égnek, az átégett ablaknyílások fekete szemekként bámulták az óceánt. A tölcsér alakú motorokból gyönge bugyborékolással szivárgott a gáz.
A fémek és műanyagok hideg káoszából egy kis emberi alak bontakozott ki, föltornázta magát a roncs tetejére, és ott leült. Közelről látva hatalmas seb torzította jobb arcát. Az alvadt vér alól - mint teából a kockacukor -, a pofacsont fehérje villant elő. Az emberke a farzsebéből egy noteszt ráncigált ki, hosszú kotorászás után ceruzát is talált. A noteszt térdére fektetve rajzolni kezdett.
Rajzolt: a papírlapon - mint egy gyűrhető tükrön - pontosan és örökre megmerevedten újraszülettek az óceán hullámai.