Santito - Swan története (Exalted novella)

(Ez egy novella fordítása, ami az alapkönyvben szerepel) 

Swan szellemként suhant át a tájon, kerülve minden feltűnést s az árulkodó szagnyomokat. Rókakölykök játszadoztak zavartalanul amint elhaladt mellettük és a vadászó moszpidok tekintete úgy söpört át felette, akárha ott sem lett volna. Az est leszálltával, amint a fáradtság kezdte hatalmába keríteni tagjait, egy ligetből felszálló füstcsíkra lett figyelmes egy távoli dombon. 

A diplomata meggyorsította lépteit és csizmás lábai egyre csak falták a közte és a tűz közötti távolságot. Az égbolt éppen kezdett alkonyba fordulni, amikor elérte a csalitos határát. Szorosabbra vonva a láthatatlanság áttetsző fátylát maga körül, Swan belépett a fák közé. Követte a füst szagát és a tábortűz pattogásának zaját a forrásához, és ott meglelte a fűzfatestú pókot, amint csendben ült a hálója mélyén. 
A tábortűz körül három csontváz kísérteties csoportképe állt. Egyikük egy rozsdás késsel a mellkasában feküdt a földön, a másik kettő összegörnyedve hevert mellette, akárha szörnyű kínok közepette pusztultak volna el. Elég régen ott voltak már ahhoz, hogy a férgek ne lássanak bennük gazdag lakomát, de még nem is mállottak szét teljesen. Mellettük egy zsáknyi olcsó jáde pénzérme szóródott szét, mintha csak felrúgták volna. És e komor szín felett, vesszőkből font hálója közepén függött a fűzfatestű pók. 
Swan kinyújtotta a kezét és óvatosan felvett egy vékony gallyat a földről. Szép lassan leereszkedett a csontvázak közé, majd kettétörte az ágat. 

A reccsenés száműzte a csöndet és szertefoszlott a Swant rejtő varázslat is. A pók felemelte a fejét és rábámult, fenyőgyanta szemében a tábortűz fénye lobogott az egyre növekvő sötétségben. 
- Üdvözlégy, testvér. Mi szél hozott szerény hajlékomba? 
Hangja, akár a lombok susogása a kitörni készülő vihar támasztotta szélfúvásban. Swan mélyen a lény szívébe nézett, hogy szándékait kifürkéssze, de csak gyerekes, minden okot és célt nélkülöző rosszindulatot talált. Gyűlölete elvetett magként növekedne egyre nagyobbra, bármily talajban verne is gyökeret. 
- Az éjszaka egyre hűvösebb és egy tüzet kerestem, amely mellett felmelegedhetnék. Nem is számítottam arra, hogy egy fajtámból valóra lelek. - Swan a mellette heverő csontvázakra nézett. - Milyen furcsa díszlet, testvér. 
- A tolvajok közt nincs becsület, sajnos. Az egyikük megpróbálta megmérgezni a cimboráit, hogy ellopja a részüket a zsákmányból, de fájdalom, társai ugyanolyan becstelenek voltak, mint ő és halálra döfték. Ám legnagyobb balszerencséjükre mérgezett bort nyakaltak, amint pajtásuk rossz csillagára ittak. Az élet néha kegyetlen tréfákat űz. 

Swan mosolygott, tudva, hogy a fűzfapók elfelejtette megemlíteni, hogyan is szolgált tanácsokkal a kompánia tagjainak szörnyű tetteihez. Csak annyit mondott: 
- Szép fogás, de vajon bölcs dolog-e éhező szellemeket ily közel hozni a hálónkhoz? 
Az elementál elégedetten felelt: 
- Nem, ha hasznunk származik belőle. - és Swan észrevette, hogy a pók milyen jól tápláltnak tűnik. A diplomata mindentudóan bólintott, majd színpadiasan ásított egy hatalmasat. 
- Felajánlod-e a vendégszeretetedet, pók testvér, egy magányos utazónak, aki az éjszakában utazik? 
A pók kuncogása arra a halk hangra emlékeztetett, melyet az erdőben hallani, mikor az eső már elállt, de a víz még mindig csorog a levelekről. - Hát persze. 
- Akkor hát rázzunk rá kezet, mert bár nem kételkedek benned, egy utazó nem bízhat senkiben. 
- Természetesen. - válaszolta a pók és Swan érezte a gunyorról a hangjában, hogy a lény be akarja csapni, majd felfalni őt. 

A pók előrenyújtotta hosszú mellső lábát és Swan felállt, hogy kezével megérintse és így animájával szentesítse az esküt. Hirtelen támadt fuvallat szaladt keresztül a ligeten és a Kiválasztott és a pók körül a levegő a fogadalom írásjegyeitől kavargott. Bár csupán egy pillanatig tartott, abban a pillanatban az eskü oly fényesen ragyogott fel, hogy a tábortűz lángjai elfakultak mellette. 
Ezután, hosszú csönd után, a pók így felelt: 
- Üdvözlégy, Föld Hercege. Nem ismertelek fel. 
Swan újra ásított, ezúttal valóban a kimerültségtől. 
- Aludj jól, szellem testvér. - motyogta, majd aláereszkedett az álmok völgyébe. 
Egész éjjel, a pók gyűlölködő, gyantától csillogó tekintete rajta függött, míg csak a tűz el nem parázslott és végleg ki nem hunyt.