Samuel B. Kingstone - Gyűrű

Csendes volt a nyári hajnal. Munka után hazafelé ballagtam, körülöttem aludt még a város, néhány korán kelő kerékpáros húzott csak el mellettem, dinamójuk sírása felverte a házakra telepedett nyúlós csendet. Valahol rigó kiabált, oldalamat húzta a bilincs és a fegyver. 
Éjszakai akcióban vettünk részt, a feladatunk gépjárművek ellenőrzése, és a kocsifeltörések megakadályozása volt. Eseménytelenül telt el a szolgálat, az ügyelet sem küldött bennünk sehova. Hiába, Szombathely már csak ilyen hétköznap éjszaka. Ritkán történik bármiféle különleges esemény. 

Szeretem az éjszakai szolgálatokat. Ilyenkor, a nyugodt órákban az ember végiggondolhatja múltját, jelenét, s terveket szőhet jövőjére vonatkozóan. A kolléga, aki be volt osztva mellém, nálam is fiatalabb volt, noha a magam huszonöt évével, s négy év rendőri tapasztalatával én sem számítok vénnek a testületnél. 
Már majdnem hazaértem, amikor aranyló csillogást vettem észre a házak között. Világ életemben kerestem a kalandot, de valahogy mindig elkerültek a szédülten pörgő események. Lelkem mélyén nem is bántam igazán, most azonban mégis elindultam a remegő fény felé, magam sem tudom, miféle ösztönnek vagy vágynak engedelmeskedve. Ahogy közelebb léptem, egy gyűrűt láttam meg a földön, abból áradt a fény, amely ilyen közelről már vakítóan éles volt. 

Szemem sarkából figyelve léptem közelebb, s markomba zártam az ékszert. A fény eltűnt, mintha csak valaki lekapcsolta volna a villanyt, én pedig hökkenten újra kinyitottam a tenyeremet. A gyűrű ott feküdt, kellemesen hűvösen simult ujjaim közé, s ahogy alaposan szemügyre vettem, mintha apró vésetek díszítették volna. A formája is különleges volt, hatalmas mancsok szorítottak egy aprócska aranyszínű követ, egy pillanatra még az a képtelen ötlet is eszembe jutott, hogy talán sárkánymancsokat mintázott meg az ismeretlen művész. 
Ahogy a gondolat átfutott a fejemen, felkacagtam. Nem kellene ennyi fantasyt olvasnom, már teljesen meggárgyultam ezektől a történetektől. Zsebre vágtam a gyűrűt, és igyekeztem kiverni a fejemből az imént felbukkant ötletet, s folytattam az utamat hazafelé. 

A harmadik emeleti lakás ajtaja halk csattanással nyílt ki, s én beóvakodtam az előtérbe. Cipőmet lerúgtam, s már indultam a hálószoba felé, mikor meghallottam, hogy bekapcsol a rádió. Ezek szerint hat óra van - futott át az agyamon, és most már kevésbé mozogtam óvatosan, hiszen páromnak hamarosan fel kell kelnie. Hiába, aki itthon töltötte az éjszakát, az nappal megy dolgozni. Bementem a hálóba, lecsatoltam az övet, kitáraztam a fegyvert, aztán elzártam a szekrényben. 
- Hány óra? - motyogott egy álmos női hang az ágyból, és pedig hozzáléptem, és egy csókot leheltem a homlokára. 
- Reggel hat. Fel kéne kelned. Hogy aludtál? - kérdeztem halkan, mire ő nagy nehezen kinyitotta a szemét, s hunyorogva nézett rám. 
- Jól. Most értél haza? 
- Ebben a pillanatban. 

Közben levetkőztem, s amíg párom összeszedte magát, gyorsan letusoltam magamról az éjszaka porát. Hamarosan már egy boxeralsóban csusszantam be a takaró alá, s egyetlen mozdulattal elnémítottam a rádiót. Még hallottam, ahogy a kedves a reggeli kávéjával zörög, aztán elnyomott az álom. 
Nem egy alkalommal fordult már elő velem az, hogy egy-egy álmomat szinte valóságosabbnak éltem meg a valóságnál. Ezúttal is ilyen álommal ajándékozott meg a pihenés, fantasztikus kalandokban volt részem, sárkányokkal, meg mindenféle álarcos emberekkel küzdöttem társaimmal, akinek a felébredés után egyáltalán nem emlékeztem az arcára, csak arra, hogy roppant módon hiányoztak, mint amikor az ember az igaz barátaitól kénytelen elvállni bizonytalanul hosszú időre. 
Talán délutánba hajlott már az idő, amikor felébredtem. Farmert húztam magamra, aztán csak úgy mezítláb kicsattogtam a konyhába, közben szinte hallottam az ilyenkor szokásos kérdést: 
- Hol a papucsod? 

Egy pillanatra elmosolyodtam, aztán megéreztem, hogy valami nyomja a combomat. A gyűrű, villant belém a felismerés, és azonnal ki is vettem a hajnali órákban talált tárgyat. A napfényben alaposabban szemügyre vettem, de a karmos mancsokról most is sárkányok jutottak eszembe. A kő fémes tapintású volt, szinte tükörként verte vissza a ráeső napsugarakat. A fém, amibe be volt ágyazva, talán ezüst lehetett, de nem voltam benne biztos, hiszen sosem foglalkoztam fémművességgel, és az ékszerek sem érdekeltek különösebben. 
Ahogy a napfény felé emeltem, hogy alaposabban meg tudjam nézni az írásjeleknek tűnő véseteket, a gyűrű váratlanul ragyogni kezdett, de olyan élesen, hogy le kellett hunynom a szememet. Amikor újra kinyitottam, már nem éreztem a gyűrű súlyát. Csodálkozva néztem körül, de az ott lebegett a föld fölött, alig egy lépésnyire az ablaktól, s az embernek az a képtelen ötlete támadt, hogy fürdik a napfényben, ugyanis lassan pörgött a tengelye körül. 

Megráztam a fejemet, és óvatosan minden oldalról elhúztam tenyeremet mellette, de sehol nem éreztem semmilyen fonalat, ami tartotta volna. A következő pillanatban a gyűrű mögött az ablak körvonalai minta lassan elkezdtek volna feloldódni. Idegesen heherésztem, hiszen számtalan alkalommal álmodtam már ilyesmiről, s most olyan hihetetlennek tűnt, hogy a sors valóra akarja váltani egy álmomat. 
A gyűrű mögötti kép közben folyamatosan változott. Eltűntek a fehérre meszelt falak és az ablak, eltűnt az odakint bólogató nyárfa is. Hatalmas rét rajzolódott ki, a távolban hegyek kék tömege kapaszkodott a viharfelhőket hajszoló ég felé. Időnként villám cikázott át az égen, s mintha valaki felém tartott volna a kép másik oldalán. Szememet összehúzva igyekeztem kivenni az alakot, de nem jártam sikerrel. Sötétkék palástja szárnyként csapkodott mögötte, az oldalán pedig - nagy ég! - mintha kardot láttam volna. 

Furcsa érzés ragadott el, s szinte láttam magam, amint kettészakadok. Az egyik felem berohant volna a szobába, letépte volna a falról a tisztavatómra kapott katanát, s már át is lépte volna az aranyló kaput, amelyen túl - ebben teljesen bizonyos voltam - a csodák s életveszélyes kalandok sora fogadott volna. A másik felem pedig hátrébb lépett volna, s megvárta volna, míg az egész jelenség elenyészik, hogy aztán tovább folytathassa megszokott és megszeretett életét. 
Őrlődtem, szinte fizikai fájdalmat okozott a vágy. Hátrálni kezdtem, s néhány másodperccel később azt vettem észre, hogy ott állok ismét a konyhában, kezemben a fekete tokba rejtett kard, s farkaszemet nézek egy kék palástot, ezüstösen csillogó mellvértet viselő férfival, akinek vonásai furcsán ismerősnek tűntek. Talán csak a szemüveg hiányzott az arcról, hogy azt mondhassam, tükörbe nézek. 

Csontjaimig megrázott a felismerés. A gyűrű azt mutatja nekem, ami a másik világban lehetek, vagy lehettem volna, ha oda születek. Tettem egy tétova lépést előre, aztán egy másikat. Lassan kihúztam a katanát a tokjából, s óvatosan a tükörképemhez érintettem. Az a másik énem egy ragadozó fürgeségével, tétovázás nélkül rántott kardot, amely egyenes volt, s halálosan csillogott a villámok fényében. Védekező állásba helyezkedtem a tükör túloldalán, itt pedig leengedtem a kardot, s eltátottam a számat. 
Ilyen nincs, nem létezik - győzködtem magam, de józan énem már régen elmenekült ennyi varázslat és csoda láttán, csak az a másik maradt, amelyik sóvárogva vágyta, hogy lépjek már át a kapun, történjék bármi, aminek történnie kell. Ezúttal a kezemet nyújtottam a kép felé, a túloldalon a kék palástos férfi pedig tett egy lépést felém. Kardját maga mellé engedte, s látszólagos védtelensége ellenére is sütött belőle, hogy egyetlen rossz mozdulat, és kardja a húsomba harap. 

Ő is felemelte a kezét, én pedig felkiáltottam. A gyűrű, amelyet hajnalban találtam az utcán, ott csillogott a lánckesztyű felett, amit viselt, de az arany köve már zöldbe fakult. A sárkánymancsok vésete is kevésbé volt kivehető, azok az apró vésetek pedig, amelyeket én írásnak véltem, már teljesen eltűntek róla. 
Ismét csak közelebb óvakodtam a képhez, amikor váratlanul történt valami. A ragyogás halványulni látszott, a túloldali fiatal férfi arcán mintha egy keserű, búcsúzó fintor futott volna végig. Hüvelyébe lökte kardját, aztán jobb kezének öklét lassan a szíve fölé helyezte, és könnyedén meghajolt. 
Esetlenül viszonoztam a mozdulatait, s mire felegyenesedtem, a kép is eltűnt. Ott álltam a konyhában, az ablakon túl bámultam a nyárfa leveleit, kezemben a csupasz pengével. Kulcs csikordult a zárban, párom érkezett meg a munkából. Feléje fordultam, láttam a szemében a döbbenetet és a csodálkozást. Lehajtottam a fejem, tokjába csúsztattam a katanát, s aztán visszatettem a helyére a nappaliban. 
- Mondd, mi a fenét csinálsz te azzal a karddal? - kérdezte, én pedig csak megráztam a fejem, s nem válaszoltam. Furcsálkodva nézett rám, de aztán nem firtatta a kérdést tovább, megszokta már, hogy időnként csak úgy előveszem, s nézegetem a kardot. 

Ha tudta volna, hogy alig egy hajszálon múlt, hogy itthon talált, bizonyára másképp viselkedett volna. De nem tudta. Sem akkor, sem ma, hetekkel, hónapokkal az események után. Nem mertem elmondani senkinek, hisz őrültségnek tűnik, én pedig szerettem volna megőrizni emlékeimben azt a délutánt. 

Soha többé nem álmodtam kalandokról. Nem küzdöttem sárkányokkal, az ismeretlen, soha meg nem ismert barátok sem tértek vissza többé. Néha, ha leülök a számítógép elé, hogy egy általam elképzelt világban kalandozhassak, mindig szívembe markol az érzés, hogy volt egy lehetőségem álmomat valóra váltani, s én elszalasztottam. Örökké bánni fogom.