Sambucus - Vidra

- Nadír vezessen, fiam! 
Milyen kellemes volt is ez akkor, amikor a férfivá válás előtti utolsó próbára indult Nolaii az alig pelyhedző szakállú ifjú. Anyja ezekkel a szokásos nador szavakkal búcsúztatta. A próba kemény, de teljesíthető. Minden Nadornak ezzel kell bizonyítania érettségét, vagyis egy teljes évet el kell töltenie a vadonban, egyedül. A tavasz telt még csak el, de Nolaii lelkét már eltöltötte Nadír békéje. A nadorok így mondják, amikor valakit befogad a vadon, amikor már nem ijednek meg tőle az álatok, és nem kerülik el, hanem megosztják vele mindenüket: A patakot, ahol szomjukat oltják, a tisztást, ahol legelnek, és az eget, ami alatt alszanak. Nolaiit befogadta a vadon. Része lett Nadírnak, része a természetnek. Megértette, hogy milyen csodálatos láncot alkotnak az élőlények, és hogy egyik sem káros, vagy hasznos. Csak az emberek illetik őket ilyen jelzőkkel, hogy saját lelküket vetíthessék ki rájuk. A természetben minden állatnak megvan a maga helye. Az őz megeszi a füvet, a hópárduc elejti az őzet, és ha elpusztul, saját testével táplálja a füvet. Megértette, hogy nem csak a lélek, a test is örökkévaló, az is mindig újjászületik, változik. A vadonban eltöltött pár hónap valóban bölcsebbé tette. Azelőtt azt hitte, hogy a harcos egyedüli feladata minél több állat elejtése, és minél nagyobb dicsőség szerzése. Itt rájött, hogy a harcos igazi feladata az egyensúly megőrzése. 

Épp egy kis folyó partján ült, amikor meglátott egy vidrapárt. A folyón úsztak fölfele, játékosan kergetőzve, lubickolva. Fekete testük csillogott a szikrázó napfényben, ahogy úsztak. Nem vadásztak, a hely harmóniáját csak megbontotta volna a gyilkolás. A folyó innenső partján egy kis lankásabb fövenyes rész volt, míg a túlparton a fenyők sűrűje majdnem a meredek partig ért, ami úgy nézett ki, mintha késsel lenne kihasítva a partból. A folyó errefele már megszelídült. Itt a Déli Hegyek lankásabb bércei közt csendesen hömpölygött csak, nem rohant annyira, mint fönn a hegyek közt, de a vize még mindig tiszta volt, akárcsak a legtisztább hegyi pataké. A vidrák minden mozdulata tisztán látszott. Hirtelen kimentek a partra, talán hogy kifújják magukat egy kicsit, vagy talán azért, hogy csak heverjenek a napon egy darabig. Nolaii kedvtelve nézegette a két kis lényt. Toteme volt a vidra, mivel születésekor a bölcsősziklán egy vidra kucorodott mellé, tartotta melegen, és védte a többi ragadozótól. Arcának bal felére van tetoválva a Vidra jele, és ő büszke is erre. Igaz, hogy nem túl sok nagy ember került ki a Vidrák közül, de ő akkor is büszke volt rá. Örült neki, hogy a táborához ilyen közel vidrákat talált. Ez annak a jele, hogy Vidra nem fordította el róla a tekintetét. A két vidra ekkor megunta a lustálkodást, és újra játszani kezdett. Apró kavicsokat kaptak fel a partról két mellső mancsukkal, a vízbe dobták , majd mielőtt a fenékre értek volna utánuk ugrottak, és felhozták őket. Nolaii közelebb akart menni, de erre a két vidra fölkapta a fejét, beugrottak a folyóba, és sebesen elúsztak. 

Az idő sebesen telt. Már jócskán benne voltak az őszben, és Nolaii minden nap órákig elnézegette azt a vidrapárt. Megpróbált összebarátkozni velük, de nem sikerült. Minden nap egy kicsit közelebb engedték ugyan, de még mindig nem engedték, hogy megérintse őket. De hamarosan más gondok kezdték foglalkoztatni. Közeledett a tél, és még nem voltak meg a kellő tartalékai a Hideg Hónapokra. Három hete nem lőtt semmit. Még csak az íját sem feszítette meg, mivel nem is látott egy nagyobb állatot se. Az utóbbi három hétben még egy nyúl sem került a szeme elé. Lehetséges volna, hogy a szellemek megharagudtak rá valamiért? Talán nem kellett volna zargatni azt a vidrapárt? Lehet, hogy egy szent helyet gyaláztam meg? Ilyen és ehhez hasonló kérdések gyötörték, és egyre nyomasztóbban hatott rá a tél közeledte. A napok egyre hűvösebbek lettek, és még mindig semmi zsákmány. Minden nap könyörgött a szellemekhez. Hívta őket, hogy segítsenek, de nem kapott választ. 

Egy reggel zajt hallott. Ahogy körülnézett, egy őzgidát látott a tisztás szélén, amint a már fonnyadó füvet tépdesi. Azonnal lekapta hátáról íját, egy vesszőt helyezett a húrra, és fölajzotta. De amikor becélozta volna a gidát, felrémlett apja tanítása: "Sose ölj kölyköt, mert ezzel egy lehetőséget pusztítasz el!" Habozott egy pillanatig, majd leeresztette az íjat, és nesztelenül elhagyta a tisztást. Aznap sem lőtt semmit. 

Másnap reggel, amikor fölébredt, furcsa látvány tárult a szeme elé: A tisztáson egy egész őzcsapat legelészett békésen, ügyet sem vetve a megkövülten bámuló fiúra. Nolaii nem sokat teketóriázott, óvatosan fölkapta íját, célzott, és lőtt. Egy őz felbukott. Megint célzott, és megint talált. Újabb őz hullott el. Még két őzet tudott elejteni, mielőtt az egész csapat bele nem olvadt volna a rengetegbe. Letérdelt a tetemek mellé, és külön - külön megköszönte mindegyiküknek önfeláldozásukat és tisztelete jeléül tenyerébe írta az Őz jelét. 

Estére, amikor végzett a hússal, és már füst fölött lógott a reggeli zsákmány, lement a folyóhoz. Nagyon megörült, amikor ott találta a vidrapárt, amint a szokott helyükön játszottak. Nolaii óvatosan közelebb ment, és a vidrák nem menekültek el. Még közelebb ment, már egész a parton volt, és onnan figyelte a vidrákat. Azok kedvenc játékukat játszották, köveket dobáltak a vízbe, majd utánuk ugrottak, és felhozták őket. Amikor Nolaii odaért, a vidrák ránéztek, majd az egyik egy kavicsot hajított a vízbe, de nem ugrott utána, hanem Nolaiira függesztette nagy, fekete szemeit. Ö egy pillanatra nem értette, mit akarnak, aztán rájött. Habozás nélkül a vízbe vetette magát, lemerült, elkapta a kavicsot a vízben, és fölhozta. Ahogy a felszínre ért, a két vidra a vízbe ugrott, és elkezdtek körülötte úszkálni. Nolaii boldog volt, mert tudta, a Vidra befogadta.