Sambucus - Álom

- Miért vagy ilyen nyugtalan ma reggel Sanji? Felizgatott valami? 
- Igen, Mester, egy lány. 
- Akkor már értem. Magas, szőke, kékszemű? 
- Nem Mester. Az az igazság, hogy nem is tudom, hogy néz ki. 
- Az hogy lehet? Hiszen ilyen fiatalon az ember még nem szokott lefátyolozott hölgyek után epekedni. Ilyen idős koromban egy lány fő ismérve nálam a feneke volt. Ennyire öreg lennék? Manapság már mások az ideálok? 
- Nem Mester. Azt a lányt csak álmomban láttam. Álmomban itt voltunk a tengerparton, annak a sziklának a tövében. A vízen egy hatalmas, több evezőnyi fém valami úszott. Olyan szögletes volt, teljesen háromszög alakú, és piros korlát volt rajta. Az egész csillogott, de nem élesen, mint egy kristálylap, hanem csak úgy tompán, mint egy összekarcolt bronztükör. Lebegett a vízen, de nem lökdösték arrébb a hullámok, szilárdan állt, mintha le lenne horgonyozva. Levetettem a tógám, csak egy ágyékkötő volt rajtam, és beugrottam a tengerbe. Álmomban nem ilyen tiszta kék volt a víz, mint most, hanem opálzöld. És alig hullámzott valamicskét, a szél pedig egyáltalán nem fújt. Az égen szürke felhők úsztak, egészen alacsonyan, mintha hatalmas vihar készülne. Ahogy átúsztam a fémalkotmány alatt, azt láttam, hogy az egész alig néhány könyök vastag, és alulról is zárt. Nem tudom, milyen indíttatásból, de felmásztam erre a fémtestre, és leültem a tetejére. Nem tudom, hogy volt, de ahogy ott ültem, és csak hallgattam, ahogy csöpög rólam a víz, és figyeltem a fövenyen elsimuló apró hullámokat, hirtelen egy könnyed érintés éreztem a vállamon. És akkor ott volt Ö! Ott állt mögöttem, szerényen, pajkosan. Ő is vizes volt, a naborja nedvesen tapadt testéhez. De én nem tudtam a testére nézni, nem is érdekelt. Csak az arcát néztem, csak a szemeit, mégsem emlékszem rá, hogy nézett ki. 
- Nem emlékszel a kinézetére? Ez felvet egy érdekes kérdést: Hogy fogod megtalálni? 
- Éreztem valamit. Egy megfoghatatlan jelenlétet, valami testetlen kisugárzást. Ha újra látnám, biztos felismerném. Azután leült mellém. Nem szóltunk semmit, csak néztük a parton elsimuló hullámokat. Hirtelen fölállt. Odahajolt hozzám, két kezébe vette az arcom, és mélyen a szemembe nézett. Akkor úgy éreztem, meghalok. Mintha egy nap izzó katlanából emelkedtem volna ki, olyan tisztának éreztem akkor magam. Mintha minden gondom, bajom, és az összes bűnöm hirtelen lefoszlott volna rólam. Olyan üres voltam, mint amikor a világra jöttem. De ez nem olyan üresség, mint amit akkor érzek, ha nagyon szomorú vagyok, ennek volt formája. Mintha csak parttalan gyönyör lenne bennem. De ez nem érzéki gyönyör volt, hanem valami annál sokkal magasabb rendű. Mint a szerelem, csak sokkal erősebb. Azután pedig beugrott a vízbe. Nem szólt semmit, nem tett semmit, csak elrugaszkodott a platóról, és elmerült a víz alatt. Legközelebb a parton bukkant fel, visszanézett rám, és elkezdett rohanni a fövenyen. Utána ugrottam, rekordsebességgel értem a partra, de akárhogy is siettem, addigra már messze eltávolodott tőlem. Utána futottam, de nem tudtam utolérni. Egyre inkább eltávolodott tőlem. Még láttam, ahogy beszaladt a Régi Kilátóba. Én is berohantam, de odabent már senkit sem találtam. Ahogy ott kifújtam magam, hirtelen iszonyatos dörej hangzott, és ahogy elnéztem a tenger felé, megint megdördült az ég. Egy villám becsapott a kilátóba. Hátrarepültem a robbanástól, és ahogy nekicsapódtam volna a falnak, felébredtem. Megint reggel volt, sütött a nap, meleg volt, mint mindig. Felkeltem, és úgy éreztem, mintha levágták volna a karomat. Olyan hiányérzet kínoz még most is. Mester! Te nagyon sok mindent tudsz, értesz az álomfejtéshez is. Mit jelent ez az álom? 
- Az a vízben lebegő fémtest érdekes. Még nem is hallottam hasonlóról. De hát annyit nem tudunk még az Ösi Népről! De lehet, hogy semmi jelentősége sincs, csak olyan álombeli dolog, mint a többi képtelenség, amit az ember éjszaka átél. A vihar pedig gyakori motívum az álmokban, általában a lelki zaklatottságra szokott utalni. A kilátó? Nos ez kissé bonyolultabb... 
- Vele mi van, Mester?!! 
- Kíváncsi voltam, meddig bírod ki. Hát, önuralom terén még van mit tanulnod. Tehát arra a titokzatos ismeretlenre vagy kiváncsi, aki álmodban megjelent. 
- Igen! 
- Ö a testvéred. 
- De hát hogyan? Anyám meghalt, amikor születtem, és apám azóta sem nősült meg. 
- Nem vérrokonod. Lelki testvéred. Minden embernek van egy lelki testvére. Ö a hozzá illő ideális pár. Ez a titokzatos lány neked rendeltetett, és csak rád vár valahol, ugyanis az ilyen álmok általában közösek. ő is valami hasonlót álmodott, és valószínűleg ő is nemsokára megtudja, mit jelent ez az álom. Ha megtalálod valahol, valamikor, bármire képesek lesztek együtt. De vigyázz! Ö bárhol lehet ezen a bolygón! Sőt, egyáltalán nem biztos, hogy erre a planétára született. Épp ezért, csak nagyon kevés lelki testvér talál egymásra. Meséltem már ugye a szomszéd sziget császárnőjéről, aki egy emberöltővel ezelött hatalmas birodalmat épített ki? 
- Igen, Mester. Őellene építették a kilátót is. 
- Kevesen tudják róla, de azért volt olyan sikeres, mert megtalálta lelki testvérét, egy halászlegényben. Nem szoktak róla beszélni, mivel szegény nagyon alacsony származású volt, de a császárnő sikereiben a kis halászlegénynek legalább akkora szerepe volt, mint neki magának. Sajnos nem születtek gyerekeik. Pedig azok lettek volna csak tehetségesek! Minden gyerek, akinek szülei lelki testvérek voltak, kivételes tehetség. És van egy jóslat, miszerint, ha eljön egy ilyen pár, akiknek már a nagyszülei, és a szülei is mind- mind lelki testvérek voltak, akkor Myt történetében óriási fordulat áll majd be. De ez csak jóslat, vagy beteljesedik, vagy nem. 
- Tehát Ö létezik valahol? 
- Igen, de nem biztos, hogy meg fogod találni. Hiszen, mint mondtam, akárhol lehet. Még valószínűleg sokszor fogsz róla álmodni, de hogy meg is találd, felettébb kicsi az esélye. 
- Nem baj! Itt előtted Mester ünnepélyesen esküt teszek, hogy addig nem nyugszom, amíg meg nem találom ezt a lányt, és senki más nem lesz a feleségem, csak ő! 
- Ne esküdj elhamarkodottan fiam! Keress inkább egy szép, és okos lányt, ne hajkurássz elérhetetlen fantomokat. Én most feloldozlak ez alól az eskü alól, hiszen meggondolatlanul követted el. Szó se essen többet erről. Inkább nézzük ma át a hajózás alapjait! 

Epilógus: 
A Mesternek egy valamiben nem volt igaza: Soha többet nem álmodott Vele. Sok- sok év telt el azóta. Az öreg Mester rég meghalt már, Sanji pedig messze földön híres tudós lett, ami olyan fokú gazdagságot, és közmegbecsülést hozott neki, amiről félárva kis halászkölökként nem is álmodhatott. Megházasodott, három fia és két szép lánya született, akik mind valamiben tehetségesek voltak. Feleségével szerették egymást, pillanatnyi megingás nélkül. Egy nap azonban, amikor egy másik szigetre kellett utaznia, mivel az ottani város új kikötőt akart építeni, és a tervezéssel a messze földön híres Sanji mestert kérték fel, valami történt. Az idő viharosra fordult, ezért nem lehetett folytatni az építkezést, amíg le nem csitul a tenger. Sanji a városban sétálgatott, csak úgy, céltalanul. Még nem kezdett el esni, és Sanji élvezte, ahogy a szél meg - meglobogtatja ősz fürtjeit. Azonban amikor befordult egy sarkon, megdermedt. Újra érezte azt, amit annyi évvel azelőtt álmában. Izgatottan nézett körül, de az utcán senki sem volt, csak egy rongyos koldusasszony, hat gyerekével. Sanji odament hozzá, és jobban megnézte. A nő vele egyidős volt, valaha biztosan nagyon szép, de az évek megtörték. Csak feküdt ott a mocsokban, Sanjira emelte szemeit, és ekkor látszott, hogy vak. De minden koszon és éven át is Sanji biztosan tudta, hogy ő az! Az egyik gyerek odafordult Sanjihoz, és felé nyújtotta koszos kis kezét. Sanji benyúlt iszákjába, elővette az erszényét, ami csak úgy dagadozott a kikötőtervezésre felvett előlegtől, és a gyerek kezébe nyomta az egészet. Majd megfordult, és elballagott a tengerpart irányába. A szállására nem érkezett meg sohasem. Másnap, amikor elvonult a vihar, a munkások ott találták a ruháját a vízparton.