Salimov - Találkozás a régi energiatelepen

Még nem vagyok nagyon öreg, bár más időben talán ideje lenne nyugalomba vonulnom… Kisfiú voltam, amikor itt, a völgyben, az első kutakat fúrták. A kész kutakat nehéz légszelepekkel elzárták, mellette pedig bevertek a földbe egy gyalulatlan vörösfenyőből készült karót, s ráírták piros festékkel egy furnírlemezre: "Vigyázat, forró víz!"
Ezeket a feliratokat kifakult fényképeken láttam apám albumában: egy kihalt völgy ritka tajgával, a Kambalnij tűzhányó barnás-hamuszürke lejtői, fúrótornyok, a Kamcsatka földjébe geológusok által belegyömöszölt csövek. Amikor a szelepeket kissé megnyitották, a csövek szökőkútszerűen ontották magukból a forró vizet. A forró patakok az agyontaposott mohán belefolytak a szürkén habzó Pauzsetkába.
Apám fiatal korában felderítette a természeti gőz pauzsetkai lelőhelyét, azután pedig felépítette az első geotermál erőművet ezen a földön. Eleinte egészen kicsiny volt, csupán néhány konzervgyárat látott el árammal. Majd megnőtt… Emlékszem, a távolkeleti energetika óriásának nevezték. Milyen régen volt ez? Régen és nemrégen… Csupán egy emberöltővel ezelőtt…
Mellesleg, mi is egy emberöltő? Ifjúságom napjaiban ez általában hetven évet jelentett. Most pedig… Amikor betöltöttem a százhúszat, az orvosok nem engedték, hogy elutazzam Grönlandba. De hát én az egész életemet a messzi Északnak és Antarktisznak szenteltem. S az ördög vinné el, nem akartam megadni magam. Nem tudtam elképzelni magam munka nélkül. Mint a levegő, úgy kellett nekem: igazi munka, kéz a kézben igaz emberekkel, zord szelek, jég és hosszú éjszakák az északi fény szivárványával. Az ember kilép a meleg házikóból az éjszakába, és hallgatja a jég csendjét. Ez a csend pedig különleges. Valami távoli, izgató cseng benne, mint az örökké megújuló élet várakozása. Az ember issza a fagyos, forrástiszta, égetően hideg, éltető levegőt. Minden egyes korty új erőt ad. Hát meglehet az ember enélkül?
Hát ezután azt javasolták, hogy jöjjek ide. A pauzsetkai rezervátum és a dél-kamcsatkai természeti múzeum vezetője! Én, aki a Nagy-gátat építettem a Lénán és a Bering-hidat! A rezervátum személyzete: a vezető meg tizennyolc robot, legtöbbjük régi konstrukciójú, egyesek már nagyjavításra szorulnak. Hát így van ez… Mellesleg, a kamcsatkai rezervátum még a legjobb hely volt azok közül, amelyeket a hozzám hasonló nyughatatlan veteránoknak ajánlottak. Persze kiborultam, kiabáltam ott, a személyzeti osztályon, még ököllel is vertem valami elektronikus koponyát, azután pedig elutaztam. Elmentem megnézni… Hogy és mint… Hisz negyven éve nem voltam Kamcsatkán. Mégis érdekes: "a távolkeleti energetika óriása" volt, most pedig "rezervátum".
Repülőgéppel eljöttem ide, ebbe a völgybe, amelyre emlékeztem apám régi fényképeiből. Vagy fél napig járkáltam a kiürült lakótelep hallgatag házai közt, a volt geotermál erőmű elcsendesedett épületeiben. Majdnem egy évszázadon keresztül megvilágította és bemelegítette Kamcsatka jó felét.
A nap borongósra sikerült, borongós volt a lelkem is.
"Nem… mind a ketten feleslegessé váltunk - gondoltam. - Ez a gigászi erőmű, apám szülöttje. S én magam… Miféle rezervátum ez! Ez temető… A történelem pusztája…És senkit sem érdeklünk. Az élet örökre eltávozott innen. Persze, most már nem használják a vulkánok melegét, mint a huszadik században. Mi volt akkor egy tűzhányó? Kályha, legjobb esetben egy gőzkazán. Most az emberek ravaszabb dolgokat találtak ki. Meg a követelmények is mások, most egyszerre kilowattok milliárdjaira van szükség. Egy tűzhányóból ennyit nem lehet kihozni. Ezért mélyebbre kellett nyúlni, a kéreg alatti zónához. Harminc-negyven kilométer mély kutakat fúrnak. Ilyen kutakat pedig bárhol lehet fúrni. Leeresztik a kutakba a termoelemeket, és megkapják az energiát.
Grönland északi részén, ahova "egészségi állapota miatt" nem engedtek, most négy ilyen kutat fúrnak. Ez igen, ez munka! Százmilliárd kilowatt kapacitású erőmű épül ott. A világon a második, az antarktiszi után. És szintén a jég megsemmisítésére szolgál. Itt pedig…
Undorral néztem körül. A központi transzformátorok melletti nagyfeszültségű vezeték póznája elgörbült. Fent a szigetelő mellett valami kóbor madarak vertek fészket. A kerek diszpécserépületbe vezető ajtó feletti üveget kiverte a szél. "Elsősorban ezt kell majd be üvegezni - jutott eszembe. - Nehogy télen a hó belepje a diszpécserhelyiséget. Ott van az elektronikus agy, a precíziós műszerek…"
De hát minek? Kinek van már szüksége erre az öreg elektronikus fejre és az elgörbült póznára? Hisz a vezeték már nem vezet áramot. A madarak nyugodtan költhetik fiókáikat közvetlenül a szigetelő mellett.
Múzeum! Mulatságos ötlet… Kinek a kedvéért? Fogadok az öreg pipámban, mióta a telepet bezárták, és elment innen az utolsó megfigyelő, itt nem járt ember.
- Jó napot kívánok - hallatszott mögöttem egy vékony hang. - Vártuk magái. Sietősen megfordultam. Egy tízévesforma kislány, világoskék overallban érdeklődéssel nézegetett. Nagyon kedves, kerek arcocskája volt, a pofacsontja kiállt, széles orra, kissé ferde vágású barna szeme volt. Kreolbőrű arcát élénk pirosság fedte, a napfény és a kamcsatkai szelek pecsétje. Bolyhos fehér szőrmével szegélyezett kapucnija a vállán volt. Kissé vöröses göndör haját összeborzolta a szél.
- Szervusz - mondtam kissé bizonytalanul. - Először is, ki vagy, és honnan kerültél elő, másodszor meg, ki várhat engem és miért?
- Kszanta vagyok az Ezüst Hattyú telepről. Várni pedig mindannyian vártuk.
- Igen? Érdekes… De mit csinálsz egyedül itt, a tajgában? És hol van ez a telepetek? - Lent van a tengernél, innen hét kilométerre. Itt pedig egyáltalán nincs tajga, ez a volt vulkanikus erőmű, a pauzsetkai geotermál erőmű. - A kislány huncutul rám hunyorított, és hozzátette: - Nem hallott erről?
- Hallottam egyet-mást… Tehát te egyedül jöttél ide hét kilométer távolságból? - Egyáltalán nem egyedül, hanem Bukával.
- Bukával? Nem látom… És kicsoda ő?
- Buka a barátom. Amerikai. Dédapám hozta őt az Aleut-szigetekről, amikor kicsi voltam. Akkor Buka is még egészen csöpp volt. Egy kesztyűben elfért. Most pedig, ó-ó… Most, ha a hátsó lábára áll, magasabb lesz magánál.
- Ja, most már értem… De hát ez nem szép tőle, egyedül hagyott téged ezen a kihalt helyen.
- Ó nem tehet róla. Megengedtem neki, hogy látogassa meg Fomát. Én ügyeletes vagyok ma itt.
- Ügyeletes? Hol tartod az ügyeletet?
- Itt, az erőművön. Az egész internátusunk vállalta felette a védnökséget, amíg maga megérkezik. Hisz kell valaki, aki felügyel a robotokra. Mindent a legnagyobb rendben adunk át. Azután pedig segíteni fogjuk.
- Hm… Tudod-e, Kszanta… De hát később még beszélünk erről… Nekem mindent át kell gondolnom, mérlegelnem.
- Hát biztosan repülés közben már mindent átgondolt.
- Hát a repülés gyors volt. Petropavlovszkból csupán tíz perc az út. Inkább mondd meg, ez a Foma állandóan itt él?
- Igen, ő itt a főőr, hogy ne jöjjenek a farkasok és a vaddisznók. - Érdekes! Itt még megmaradtak a farkasok?
- Persze. Ott élnek, ni, a Kurili-tó mögött. Saját rezervátumuk van ott. De ide jártak, és vonyítottak, és tönkretették a virágokat… Most Foma már nem engedi be őket.
- Hm… Figyelj ide, Kszanta, és miért nem nevezték ki Fomát ide vezetőnek? Nem is tudtam, hogy ő állandóan itt él!
Kszanta figyelmesen rám nézett. Szemében valami kételyfélét láttam: talán tréfálok? Azonban nagyon komolyan válaszolt:
- Gondolom, Fomának nincs ehhez elég ereje. Maga jobban megfelel. - Köszönöm. Mégis, menjünk Fomához, beszéljünk vele.
- Menjünk. - Vékony hangon mondta Kszanta.
Egy keskeny, piros homokkal leszórt úton a telep belsejébe vezetett. Körülöttünk lángoló piros szőnyegként égtek a virágok, Kamcsatka őszi virágai: őszirózsák, krizantémok, dáliák, szalviák. A virágok sűrű tömege majdnem elérte Kszanta magasságát. A kislány magabiztosan vezetett engem ezen az élő labirintuson keresztül. Megkerültünk egy épületet, még egyet, majd egy széles tisztást, amely tele volt ültetve virágokkal. Fölöttünk pompázott az őszi tajga: sápadtzöld, majdnem átlátszó vörösfenyők, óriási bozontos cédrusok, sárgás-narancsszínű nyírfák, aranyló topolyafák, lángoló vörös rezgőnyárfák. Körülöttünk pedig az őszi virágok tomboló szőnyege, rendezett, homokkal beszórt ösvények, a telep tarka házai.
Időnként a fák koronái szétváltak, s magasan, a sápadtan kék égben - délben a szél szétkergette a felhőket - fénylettek a vezetékek szálai, amelyek magas csipkés póznákon lógtak. A szelíd napfénysugarak áttörtek az őszi lombokon, felgyújtották a verandák zöld és rózsaszín üvegeit. Csend volt. Csupán Kszanta lépései alatt susogtak alig hallhatóan a lehullott falevelek, Érezni lehetett az őszi erdő illatát. Csodálatos illat volt: keveredett benne a kesernyés frissesség, a rothadó levelek, gomba, tűlevelek és még valami megfoghatatlannak, de furcsán ismerősnek és izgatónak az illata.
Csak mentünk és mentünk előre… Már az volt az érzésem, hogy nincs itt semmiféle Pauzsetka, nincs a régi geotermál erőmű. Gyerekkorom féltve őrzött mesés erdejében vagyok. Egy kicsi erdei tündér vezet engem valahová. Nem mindegy, hogy hová… Mindjárt találkozunk egy jóságos varázslóval, s megkezdődnek a csodák…
Varázslóval nem találkoztunk, de a csodák tüstént megkezdődtek, mihelyt kiértünk Kszantával egy kis térre, amely valószínűleg a telep közepén volt. A tér rózsaszín tufakockával volt kikövezve. A kockák nem feküdtek szorosan egymás mellett, köztük mindenütt zöld moha bújt ki. Csodálatos geometriai minta volt ez, amelyet az eleven zöld háló és a meleg rózsaszín kő kockái képeztek. A tér közepén pirosas márvánnyal kirakott kerek medence volt. Azelőtt szökőkút volt itt, de most nem működött, s a medence üres volt. A szökőkút mögött szürke gránitszobor magasodott: szikár, kissé hajlott alak széles karimájú kalapban és magas csizmában, keskeny kecskeszakállas arc, bal kezében geológiai kalapács. Mindjárt megismertem. Láttam ezt az embert a régi fényképeken. A múlt században a "vulkanológia atyjának" nevezték. Ő alkotta ezt, a működő tűzhányókkal foglalkozó tudományt. Persze kivívta a jogot, hogy itt álljon, a vulkanológusok lakótelepén, annak a tűzhányónak a lábainál, amelyet ő állított az ember szolgálatába. De most… Hát nem a sors iróniája ez: örökké állni az emberek által elhagyott településen? Mit mond a véletlen látogatónak a polírozott gránitba vésett neve?
- Tudod-e, ki ez? - kérdeztem halkan Kszantától.
A kislány rám emelte csodálkozó szemét.
- Persze. Ez az én szépapám. Apa azt mondta, hogy ő - Kszanta rámutatott az emlékműre - elsőnek kezdte tanulmányozni a kamcsatkai tűzhányókat. Rábeszélte a kortársait, hogy lakótelepet és vulkanikus erőművet építsenek itt. Mindennap friss virágot hozunk az emlékműve talapzatához - folytatta Kszanta. - Anyu azt mesélte, hogy a szépapa nagyon szerette a virágot…
- Tehát édesapád és édesanyád szintén itt laknak a tengerparton?
- Dehogyis! A tengermelléki településen csak gyerekek élnek, s persze nevelőink és tanítóink. Az Ezüst Hattyú gyermektelepülés. Anyukám pedig Petropavlovszkban dolgozik. Geológus, ugyanúgy, mint szépapám volt. Apukám is geológus. De most kiküldetésben van, ott. - S Kszanta ujjával felfelé mutatott. - Este majd (ehet látni, megmutatom. A Holdon van. Tűzhányókat tanulmányoz. Azt ígérte, hogy majd hoz nekem holdköveket.
- Igen? Te is biztos geológus akarsz lenni.
- Nem, én még nem döntöttem - mondta komolyan Kszanta. - Tudja, nagyon nehéz választani. Minden olyan érdekesnek tűnik. Első osztályban Marával együtt, aki a legjobb barátnőm, űrhajós kapitányok akartunk lenni. A másodikban Mara hirtelen elhatározta, hogy oceanológus lesz, hogy a Csendes-óceán fenekén dolgozhasson. Én is ezt akartam… De azután megtudtuk, hogy ott örök sötétség van, s meggondoltuk magunkat. Most Mara szeretne megtanulni szép zenét szerezni, én pedig még gondolkodom… Lehet, hogy olyan állomáson fogok dolgozni, mint ez, csak egy nagyobbon.
- Most már nem építenek ilyen állomásokat, kislány.
- Tudom. Az újakra gondoltam, amelyeket most építenek, például Grönlandban… "Úgy kell neked" - mondtam gondolatban önmagamnak, és elharaptam a szót.
- De lehet, hogy elmegyek erdőket ültetni Afrika sivatagaiba - folytatta Kszanta -, vagy vadállatokat fogok átnevelni, hogy okosak és jóságosak legyenek. Mint Foma…
- Hogyan, mint Foma?
- Hát Foma is… Majd meglátja. - Kszanta hirtelen tapsolni kezdett. - Nézze, nézze kiáltott fel -, itt jönnek Bukóval együtt.
Hátrafordultam. A téren keresztül sietség nélkül felénk tartott egy óriási bozontos újfundlandi kutya és egy nagy barnamedve. Az újfundlandi egyéves borjú nagyságú volt, fehér, csak széles, nagy homlokú pofáján és masszív lábain virítottak vörös foltok. Rendkívül méltóságteljesen közeledett, hangtalanul és lágyan lépkedve a rózsaszín kőkockákon. A medve, amely valamivel kisebb volt a kutyánál, kacsázva kocogott mögötte, és fekete orrát lehorgasztotta egészen a földig.
Önkéntelenül hátratántorodtam, magammal húztam Kszantát is.
- Ne féljen - mondta a kislány, s óvatosan kiszabadította ujjait a kezemből. - Buka nem harap. Fomát pedig átnevelték, amikor még kicsi medvebocs volt. Nagyon jóságos, és mindent megért… Gyertek, ne féljetek - folytatta, a kutyához és a medvéhez fordulva, amelyek megálltak néhány lépésnyire tőlünk. - Buka, köszönj a… - Kszanta rám nézett. Tekintetében kérdés és némi kétség volt.
"Hogyan nevez meg? Csak nem apónak?… Ha nem nevez apónak, akkor itt maradok" - gondoltam, neki pedig gyorsan ezt mondtam:
- Filippnek hívnak.
- Gyere, Buka, köszönj Filipp bácsinak.
Megkönnyebbülve felsóhajtottam. Mégiscsak bácsi s nem apó…
De ebben a pillanatban az óriás Buka megközelített, könnyedén hátsó lábéra állt, a mellső lábát a vállamra tette, s meleg érdes nyelvével megnyalta az orromat és az ajkamat. - Menj innen! - önkéntelenül kiáltottam fel. Meghajolva az áriás kutya súlya alatt, könyökömmel sietősen eltakartam magam széles, vigyorgó pofája elől. Buka mellékesen megnyalta a jobb fülemet, s bizonyára úgy döntött, hogy eléggé kimutatta már baráti érzelmeit, mert megszabadított ölelésétől. Kszanta lábánál ült le. Le nem vette rólam kerek borostyánszínű szemét, s közben erélyesen söpörte farkával a tér tiszta rózsaszín köveit. Úgy látszik, most Foma következett. Kocogva közeledett, hozzám kis sötét szemével pislogva és elfintorítva nedves fekete orrát.
- Kszanta - mondtam panaszos hangon. - Jól van, hogy Buka… De becsületszavamra, még életemben nem csókolóztam medvével, még ha az át is van nevelve. Nem gondolod, hogy elég, ha Fomával csak megszorítjuk egymás kezét?
- Rendben van - egyezett bele Kszanta. - Foma, adj pacsit Filipp bácsinak. És ne felejtsd el, hogy mindenben szót kell fogadnod neki. Most ő a te fő főnököd.
Foma helyeslően morgott valamit, s Buka mellé telepedve, felém nyújtotta súlyos karmos mancsát. Mély megelégedéssel szorítottam meg.
- Na, most már megismerkedtek - mondotta Kszanta. - Nagyon, nagyon örülök… Hogy vagy, Foma 7 Milyen volt az éjszakai ügyelet?
- Uffff! - sóhajtotta Foma, és széles barna fejével a kislány világoskék overalljához dörgölődzött.
- Értem - bólintott Kszanta. - Megint bántottak a mókusok? Tudja, Filipp bácsi, valamit ki kell majd találnia. A mókusok nem hagynak nyugtot szegény Fomának. Megdobálják a kifejtett cédrustobozokkal. A tobozok megakadnak a bozontos szőrzetében, és nagyon zavarják. Nézze meg, mennyi toboz van rajta.
- Be lehet fogni az egyik robotot. Az ki fogja fésülni Fomát, persze, ha megengedi. - Megengedi, megengedi! - kiáltotta Kszanta. - Ugye, Foma?
- Uff! - morogta a medve, miközben ironikusan szemlélt engem.
- Na látja… Foma tudja, mi a hasznos számára. A mókusokat pedig még egyszer figyelmeztetni kell. Nagyon szófogadatlanok. Egyesek még a fődiszpécserterembe is beszaladnak és mogyorót dobálnak ott el.
- Na, ezt abba kell hagyniok - mondtam határozottan.
- Ez az - értett egyet Kszanta. - Tudom - tette hozzá -, Fomával most rendben lesznek…
Utána négyesben elmentünk megnézni a geotermál erőművet. Kszanta megmutatta a különböző mechanizmusokat, és megmagyarázta nekem rendeltetésüket. Foma bólintott súlyos barna fejével, pislogott, időnként helyeslően morgott. Csak Buka viselkedett tartózkodóan. Hátul jött, leeresztve a farkát, gyakran ásított, ilyenkor tágra nyitotta rózsaszín száját. Nyilvánvalóan unatkozott. Azt hiszem, nem szerette a technikát.
Először a fúrókutakhoz mentünk. Amikor egyedül bolyongtam a városban, nem találtam meg. Nem is csoda… Hisz a földből kiálló, nehéz szelepekkel ellátott csöveket kerestem, mint apám fényképein. Most pedig a kutak szép átlátszó tornyok belsejében voltak. A tornyok üvegből és fémből készültek, és Csipkerózsika kastélyára emlékeztettek. Minden toronyhoz homokkal beszórt, virággal szegélyezett út vezetett.
Az átlátszó csúcsos tetők felett pedig csendesen susogtak a cédrusok. A cédrusokon családostul ott laktak Foma ellenfelei, a kicsi, könnyelmű, vörös-szürke mókusok. Bennünket is megcéloztak a tobozokkal. De nem találtak.
- 56 kút volt itt - mesélte Kszanta. - Egészen sekélyek, öt-hatszáz méteresek. A település szélén van a legmélyebb kút, az két kilométeres. A kutakat a föld alatti gőzkazánig fúrták le. Persze ez nem valódi gőzkazán, csupán a Kambalnij tűzhányó ősi lávája. A lávákban sok vízzel teli üreg volt. A tűzhányó melegétől a víz megmelegedett, és gőzzé vált. A gőz a csöveken feljött, és forgatta az erőmű turbináit. Ez az egyik ilyen kút. Most pedig az erőműbe megyünk…
- Várj, Kszanta - mondtam - És most ezek a kutak már egyáltalán nem adnak gőzt? - Adnak, de keveset - válaszolta a kislány. - A gőz ereje csökkent, már nem tudja forgatni a turbinákat. Egyes kutak még adnak forró vizet. Csöveken azt a mi településünkre vezették. Fürdünk benne, és úszkálunk egy nagy beüvegezett medencében. Ezzel a vízzel fűtik az erőmű házait is. Télen meleg van itt. És amikor jönnek a turisták és a síelő sportolók, nagyon vidám itt az élet. Itt élnek ezekben a házakban, síelnek, felmennek a Kambalnij kráterjához, villamos szánon elmennek a Kurili-tóhoz. Mi is gyakran elmegyünk oda. - Tehát itt sok ember fordul meg.
- Persze… Csak most, ősszel nincs itt vendég. Nyáron pedig meg télen, ó, rengeteg itt a nép! Különböző internátusokból gyermekkirándulásokat szerveznek, megnézik a tűzhányókat, a Kurili-tavat, a régi erőművet. Jönnek az energetikai egyetem diákjai, akik tanulmányozzák a technika történetét, különböző tudósok, turisták, művészek, írók, még űrhajósok is, egy kicsit pihenni… Hisz nagyon szép itt nálunk, nemde?
- Igen, persze…
Kszanta sokáig mesélt nekem a pauzsetkai geotermál erőmű történetéről, egy nagy, igazi munka dicsőséges, közel évszázados történetéről, én pedig arra gondoltam, milyen csalóka az első benyomás. Hisz a Kszantával való találkozás előtt, amíg egyedül bolyongtam csak egy elhagyott tajgai települést, kivert ablakot és elgörbült póznát láttam, itt pedig folyik az élet, fontos és szükséges… Persze, minden, ami körülöttünk van, már a történelem egy darabkája. De hát nem segíti-e a történelem a jövő építését? A villamos energiát most gigászi termoelemekből kapjuk, amelyeket mély kutakba eresztettünk le, megtanultuk szabályozni a tűzhányókat, ártatlan fáklyákká változtattuk őket, amelyeket csupán a nagy ünnepek idején gyújtunk meg. Elérni mindezt segített Pauzsetka is, ez az erőmű is, a Kambalnij tűzhányó hőenergiája, amely egy egész évszázadon keresztül hűségesen szolgálta az embert.
"Csak akkor leszünk boldogok, ha tisztában leszünk a saját, még ha legszerényebb szerepünkkel." A múlt század egyik legnagyszerűbb embere mondta ezt, a repülés úttörője, fejlődésének hajnalán, költő és filozófus. Én százhúsz éves vagyok, de vágyom az emberi boldogság még egy kis darabkájára. Miért ne próbáljam azt megtalálni itt? Úgy tűnik, hasznossá tudok itt válni. Nem, egyszerűen meg vagyok győződve, hogy szükség van itt rám.
- Hát ez nem szép, Filipp bácsi - hallottam meg Kszanta hangját. - Már öt perce csendesen szavalok magának egészen butácska verseket, maga pedig bólint, és azt mondja, hogy helyes. "Az elefánt leborotválta a bajuszát" - maga azt mondta: "Persze", pedig az elefántnak nincs is bajusza… Aztán, amikor elszavaltam, hogy "rakétával elrepültek Urániumra a rákok", maga azt válaszolta, hogy "nagyszerű, ezt fogjuk csinálni"… - A hangja megbicsaklott. - Miért csinálja ezt, Filipp bácsi?
Nagy zavarba jöttem, széttártam a karom.
- Bocsáss meg, Kszanta. Kicsit elgondolkodtam. Az öreg emberekkel előfordul…
- Maga egyáltalán nem öreg - mondotta Kszanta, de nem nézett rám. - Legfeljebb nyolcvanéves.
- Ó, kislány, ha most nyolcvan lehetnék! De nem erről van szó. Egy kérdést tennék fel neked. Nagyon nehéz kérdést. Mondd meg, szerinted mi a legfontosabb az embernek? - Hát ez egészen egyszerű - mosolyodott el Kszanta. - A legfontosabb az embernek, hogy boldog legyen. Ehhez pedig csak az kell, hogy boldoggá tegyen másokat.
- Hm… Úgy tűnik, igazad van, ez valóban egyszerű… Sohasem gondoltam volna, hogy a világon minden olyan egyszerű. És most mit csinálunk?
- Most ki kell engednünk a robotokat. Biztosan megunták, hogy kikapcsolva ülnek. Ideje, hogy munkához lássanak.
Egy alacsony üvegházba léptünk, amely mintha virágok számára készült volna. Ott álltak sorban a mulatságos, kis növésű "valakik", a robotok, egész csapat munkás. Feladatuk a rend fenntartása volt a település és az erőmű területén.
Kszanta régi ismerősként üdvözölte valamennyit. Egymás után kapcsolta be őket, az egyiknek megveregette fényes, nikkelezett vállát, a másiknak megsimogatta a csiszolt tojás alakú fejét, a harmadiknak súgott valamit a hangfelvevőjébe. A bekapcsolt robotok mozogni kezdtek, türelmetlenül topogtak kicsi lábukkal, nyújtogatták gereblyéhez hasonló mechanikus kezüket, és sietve indultak - úgy látszik - jól ismert munkájukra.
Buka az üvegház bejáratánál ült, és kritikusan nézett mindegyik kisiető robotra, mintha ellenőrizné, rendben van-e minden, kész-e a feladat végrehajtására.
- Te pedig, kicsike, menj és gyűjtsd össze a leveleket - mondotta Kszanta a soron következő robotnak. - Sok van ott az utakon. Éjjel erős szél volt. Most mindennap egyre több lesz a lehullott levél. Te pedig mész, és letörölöd a port a házakban - utasította a következőt. - Jól takaríts! Majd Filipp bácsi azután ellenőrzi. Általában tudják ők, hogy mit csináljanak - mondotta felém fordulva Kszanta. - Be vannak állítva… Csak azért beszélek velük, hogy vidámabbak legyenek. Unatkoznak itt egyedül éjszakánként. Most pedig egészen kevés a munka. Amikor kevés a munka, unalmas az élet, ugye, Filipp bácsi?
Bólintottam.
- Ó, megint náthás vagy, kiskölyök - fordult Kszanta a következő robothoz. - Tudja, Filipp bácsi, ez a kicsike az összes csövet és csapot ellenőrzi. Őneki mindennap sok a dolga. Az egész városkát körül kell szaladnia. Valószínűleg túlfárasztotta magát. Már néhány napja csöpög valami az orrából. Látja…
- Valószínűleg az olajozás nincs rendben - mondtam. - Meg kell majd nézni. - Elengedjem? - kérdezte Kszanta.
De a bekapcsolt robot, meg sem várva az engedélyt, kicsúszott a kezéből, és sietősen a kijárat felé botorkált.
- Ezek pedig már nem tudnak dolgozni - mondta szomorúan a kislány, s rámutatott egy egész csoport robotra, amely ott árválkodott a sarokban. - Nagyon öregecskék. Még a dédnagyapám állította be őket. De tönkrement a beállításuk. Például ez itt, a legnagyobb, ha kiengedjük, szalad egy kicsit, ugrál, aztán a hátára fekszik, és kalimpál a lábával. Pedig utakat tudott javítani, lepucolta a falakról a régi festéket, és újat tett rá. S sok mindent tudott még… Most pedig a tanáraink közül senki sem tudja megjavítani. A dédnagyapám tudná, de hát ő… - Kszanta sóhajtott egyet, s elhallgatott.
- Tehát a dédnagyapád itt dolgozott?
- Igen, ő volt a rezervátum vezetője, mint most maga. De tavasszal az orvos elküldte őt gyógykezelésre Moszkvába. S nagyapa nem jött többé vissza. Anyu azt mondta, hogy Moszkvából újból elment az Aleut-szigetekre, de nem akarta megmondani, mikor jön vissza. S nem lehet vele beszélni videofonon… Azt gondolom, hogy egyszerűen meghalt - fejezte be szomorúan Kszanta, és lesütötte a szemét.
- Micsoda gondolataid vannak - válaszoltam. - Most az emberek sokáig élnek. A dédnagyapád még visszajön. Elmúlik egy-két év, és visszajön. Majd meglátod…
- Nem tudom - suttogta Kszanta. - Hisz a felnőttek nem mindig mondanak igazat nekünk… Pedig már nem vagyunk kicsik. Sok mindent jobban értünk, mint a felnőttek gondolják. Egy év múlva én és az osztálytársaim elhagyjuk az Ezüst Hattyút. Messzi nyugatra visznek bennünket, a Tiensan hegység lábához. Ott fogunk élni és továbbtanulni, amíg elvégezzük az általános iskolát. Ide pedig a kicsik új csoportja jön.
- Tehát itt az Ezüst Hattyúban csak az első kör iskolája van?
- Igen. Az első négy osztály. Marával együtt most már a legfelső osztályban vagyunk. A második kört Közép-Ázsiában járjuk.
- És nem sajnáltok megválni az Ezüst Hattyútól?
- Sajnáljuk, persze. De ahová megyünk, ott is nagyon érdekes lesz. Az ember nem maradhat mindig egy helyben.
- Igazad van, Kszanta. Így vagyok én is… Dolgoztam az Antarktiszon, majd Grönlandon, most pedig…
- Tudom - súgta a kislány. - A tanárnőnk mesélt nekünk magáról. És mi nagyon büszkék vagyunk, hogy itt együtt leszünk. Elmondja nekünk, amit látott és tud? Ugye?
- Elmondom, ha érdekel titeket.
- Ó, nagyon is!
Puha léptek hallatszottak. Buka jött be sietség nélkül az üvegházikóba, óvatosan hozta a szájában az előttem már ismerős taknyos robotot. A bőrgallérjánál fogva tartotta, s nyilvánvaló undort fejezett ki egész lénye. A robot ernyedten mozgatta a lábát. Hosszú orrából két sugárban folyt az átlátszó olaj. Buka letette a robotot a lábunknál, melléje ült, és hol ránk, hol a robotra nézett. A robotra megrovóan pillantott.
- Ó-ó - szólt szomorúan Kszanta. - Ez is teljesen beteg. Buka csak azokat hozza, akik nem tudnak dolgozni…
Valahonnan idebandukolt Foma, mellénk ült, és ő is a fekvő robotot kezdte nézni. A robot piros szeme hol felizzott, hol elhalványult. Biztosan nagyon rosszul érezte magát.
A zsebemből szemüveget vettem elő, ósdi szarukeretben, amilyent ma már senki sem hord és a pipámat. A szemüveget az orromra ültettem, a pipát illatos dohánnyal töltöttem meg, s rágyújtottam. Néhányat pöfékeltem, majd felgyűrtem dzsekim ujját.
- Majd megnézzük, mi van vele - mondottam Kszantának. - Hozd ide a szerszámot, kis segítőtársam. Mindjárt megtanítlak kigyógyítani a robotokat a náthából.
Kszanta nevetve elszaladt. Nevetése ezért kisharanghoz hasonlóan szólt. Tulajdonképpen minden nagyon egyszerűnek bizonyult…
- Milyen jó dolog a munka - mondtam új barátaimnak.
Foma bólintott bozontos fejével, és megelégedéssel brummogott valamit. Buka nem válaszolt. De tekintetéből megértettem, hogy ő is teljesen egyetért velem.
A robot pedig ott feküdt az üvegházikó padlóján, és reménykedve nézett minket.

Barta Gábor fordítása