Rubin Gábor - Kalandorok
Rob és társai afféle űrközi kalandorok voltak. Nem bántottak ugyan senkit, ha nem volt muszáj, de nem is éltek szerzeteséletet.
Szerettek új bolygókat felfedezni,nem mintha ezt telekkönyveztették volna, vagy tudományos elismerésre törekedtek volna, csak saját szórakozásra végezték. Egy napon valami ócska aszteroidára kerültek, ami olyan sötét volt, mint a pokol feneke. Már éppen fordultak volna vissza, hiszen nem volt ott semmi, amikor valami kis neszt hallottak. Odavilágitottak zseblámpával, hát egy kis emberke jött le a hegyoldalon.
- Én vagyok a Baljóslatú Nagy Árny - mondta a kis emberke.
- Mi vagy te? - röhögtek a felfedezök. - Na gyere a bácsihoz!
- Én vagyok a Baljóslatú Nagy Árny. Mellesleg a Tőkemozgást a Provinciákra Szervezet tagja.
- Hát hol a te árnyékod, kisöreg? Mert hogy magad vagy nagy, azt kötve hiszem.
Válasz helyett a kis mókus körbemutatott. Körbevilágítottak, de nem láttak semmit. Aztán kihoztak egy fényszórót, de azzal sem láttak többet. Hiába világítottak, egymást sem látták, sőt magát a fényszórót sem; azt, hogy működik, csak onnan tudták, hogy valahányszor a cingár kis emberre világítottak, az látszott. Ettől függetlenül megfogták a kis manust, és bedugták egy kalickába, aztán elhajóztak. Baljóslatút nem bántotta senki, mindennap megivott egy doboz kondenzált tejet. Csak az volt zavaró, hogy töksötétben kellett hajózniuk, még jó volt, hogy a csillagok látszottak. Azon tanakodtak, mit kezdjenek a kis hapsival.
- Mégsem használhatjuk fotólaboratóriumban.
- De cirkuszt csinálhatnánk.
- Ugyan, hát lenne ott nagy cirkusz, ahova a kis ürgét levinnénk!
Végül aztán ebből született a nagy ötlet. Nem csináltak semmi különöset, csak hazamentek a Földre. Ott pedig hirtelen irdatlan sötét lett, hogy nem látszott semmi, csak a nap az égen meg a kis hapsi, ahogy itta a kondenzált tejet.
- Mi történt? - kérdezték rémülten az emberek mindenhol.
- Semmi különös - válaszolt egy rádióadó az óceániai szigetvilág egyik kis szigetéről. - Csak most már mindig így lesz, amig a világ kormányai össze nem szednek ennyi meg ennyi aranyat, és el nem juttatják az ilyen szélességi és olyan hosszúsági kőrhöz. De ha valami disznóság lesz, akkor azután is. Egyébként úgy szervezik meg a dolgot, ahogy akarják. - Csúcs. Semmilyen világszervezet addig nem intézkedett ilyen gyorsan, vita nélkül, egyetértésben. Gyorsan együtt volt a pénz a mondott helyen, és nem volt semmi disznóság. Robék felszedték a dohányt, és vitték vissza a kis hapsit.
- Kösz, kisöreg, most már mehetsz vissza az aszteroidádra.
- Dehogy megyek - mondta Nagy Árny -, egész megszerettem magukat.
Ki akarták tenni, de valahányszor megpróbálták, eltűnt. Mit volt mit tenni, vitték magukkal tovább. A kis ember ezután is mindennap megivott egy doboz kondenzált tejet, és töksötét volt. Egyébként nem bántott senkit.
Robnak és társainak, valahányszor megunták, hogy az űrben császkáljanak, vagy ha élelemre volt szükségük, és leszálltak valahol (persze nem a Földön), mindig egy csomó kártérítést kellett fizetniük a sötétért,és ráadásul az árat az ottaniak határozták meg, Rob pedig fizetett, mint a köles,ha nem akartak éhen halni vagy levegő nélkül elpusztulni.
Ez így ment, amíg el nem fogyott az összes pénz. Ekkor a kis mókus így szólt:
- Irány haza! - Hazavitték. Akkor a kis ember így szólt a meghökkent felfedezőkhöz:
- Látjátok, nem hittétek el, hogy én vagyok a Baljóslatú Nagy Árny. És azt sem hittétek el, hogy a Tőkemozgást a Provinciákra Szervezet tagja vagyok. - Azzal elbattyogott a sötétben.