Rozmaring Péter - A vásár
Rozmaring Péter 

Még zsengelegény koromban esett meg velem a következő történet. 
Nagyapámmal vásárba indultunk. Ez nagy esemény volt nálunk, pláne nékem, akit három vásárba, ha elvittek. No, de csak, azért láttam csak ily kevésszer, mert a vásárt harmadik faluban rendezték, és csak gyalogosan mehettünk. Odáig téblábolni pediglen nem ötéveseknek való. 

Kisfiúi emlékeimben csak valami mézeskalács ízű melegség rémlett fel a vásár szó hallatán. Batyus mamák és vasaltas emberforgatag keveréke sejlődött csak fel. 
- Na, kisvitéz, elkészültél a nagy útra? - Kérdezte apó, miközben hamiskás szemtartásával rám nézett. 
Nagyapónak zöldségfeje volt. Orcája két nagy paradicsom, orra krumpli, szemöldöke mint a tavaszi hagyma bajsza. Engem viszont úgy szeretett, mint a csecses kutya a kölkét. 
Tehettem én a legnagyobb cigányságot, ő megvédett. Akár szülémnél, akár a faluvégi kománál kellett szólamlani almadézsmálás miatt, bajom nem eshetett. Így mindig is őt hívtam, ha a delejesedett körülöttem az éter. 

Elindultunk. Kiléptünk a sírós kapun, ami a hangja után kapta nevét és irányt vettünk. 
Még nem hagytuk el házunk léckerítésit, amikor olyat mondott, ami még most is élőben hallik, ha rágondolok. 
- Na kisfiam, emlékezz szépen erre a vásárra, mert nagyapáddal többet nem látsz ilyet! 
Én hirtelen nem is tudtam, hogy mire is értsem ezt. Inkább a többet nem látsz ilyétre figyeljek, vagy a nagyapáddal többet-re? Mert amíg az egyik valami mesebelien érdekes, bizsergető élményt sugallott, a másik valami ismeretlen, hideg, búsongásos érzést itatott bensőmbe. 

De ezt inkább gyorsan ki is sepertem magamból. Helyére hajóhintás, medvecukros, fakardos terveket tettem. Valahol tudtam, hogy egyszer minden elmúlik, elfogy mint gyufa a skatulából, de reméltem, hogy a jó örökké tart. 
Hittem, hogy mint a lépet a méz, évről évre, úgy lepik be a jó dolgok az életemet. 
- Tudod, hogy öregebb vagyok mint ez a kerítés!? 
Zavarta össze az éppen köves útra tért gondolatim nagyapó. 
Ránéztem a kerítés éppen mellettem lévő lécire. Fakószürke, barázdált, tűzifának való karók gurbálkodtak rendre egymás mellett, hiányos merevítéssel. 
- Ez már gyújtósnak jó csak - merült fel bennem a házias gondolat, de egyből meghőköltem. Hogy vetheti magát összve öregapám ezzel a pár pondrós karóval!? Miért mond ilyet? 
De mivel apó nem mondott feneketlen dolgokat soha, inkább magamban keresgettem válaszformát, minthogy visszakérdjek. Öreg már az apó. Nem megy már a szántásba, de nem haszontalan. Hiszen a dülöngélős léckerítés is visszatartja az éhes vadat és a vándorkutyát. 

Nagyapám is tette a dógát a házkörül. Nem nagyon volt likas perce. Ha más dolga nem vagyon, minkre szemmel vigyázott. Bárányfelhős, üdébb napokon okosított engem és testvéreimet. Mutogatta a magokat, a palántákat, és ha leszállott egy-egy madár a veteménybe, versenyt találgattunk, hogy búbosréce, vagy csak sárgarigó jött-e hozzánk vendégségbe. 
Efelett, így már nem találva okosságot, félre is tettem gondolatom. Majd apámat kérem, segítsen nagyapót megértenem. Könnyen vetettem félre kérdésem, mert volt helyébe más. 
A vásár. Csak már ott lennénk! Az út hosszú volt. Tervbe is volt, hogy talán megállunk félúton a Kraszna-portán. Krasznáék szegről, végről rokonaink voltak. Ugyan csak szükségből kerestük egymás társaságát, de mivel kölcsönös volt az indulat, a szíveslátást bizonyosra vehettük. A kezicsókolomos felnőtt köszöngetős ceremóniák után egyből szaladtam a Kraszna lányokkal játszódni. 

Mivel a söprűs lovaglás és a földlabda hajigálás nem lyányos mulatság, ez nap is a megtalálósdit játszódtuk. A piros orcás, fodros ruhás lyányoknak nem ez a legodavalóbb játék, de gondolom a vendég mián, nem ellenkeztek a szülék. 
A góré, a budi, a kukorica csóványik, az ólak mind, mind rejtezési lehetőséget kínáltak. Mivel én vótam a vendég, az első kereső is én lettem. 
A házkörnyéki ismeret a lányoknak kedvezett, így a második, a harmadik keresőbe is én mehettem. Valami furcsa lett nékem így a játék során. 
A nagyobbik Kraszna lyány, aki már mellyesedett igen barátkozós volt velem. 

Még kislegénységem mián nem értettem az okát. A keresőben igen csak haszontalanul bútt és így kedvezett nékem. 
Örömiben, hogy megleltem, átölelve orcán csókolt. Pirultam, hebegtem, bár nem értettem mi történik. Eztán csak ez folytatódott, valahogy folyvást őt leltem meg legelébb, vagy ő engem, aztán ölelés és csók. 
Talán az izgalom, netán a tegnapi szilva, de nagydolgom támadt. 
Lihegve, kipirultan kapaszkodtam a fadeszkákra. Közben nagyapóra és a vásárra terelődött gondolatom, a nagydolog meg csak úgy megtörtént alattam. 
Krasznáék tehetősnek mondhatók vótak, így a budiban is selyempapírt szabtak a szükséghez. A papíros tennivalók maradtak már csak a dógomból, de kezem ügyibe akadt közben valami. Ez a valami az ingem vót. Még kisapám öltözete lehetett, amit nagyanyám őrzött meg nékem. 
Tán én lassabban nőttem, vagy mi, de ez az ing nékem nagy vót. Oly nagy, hogy igyekezetemben alámgyűrkézett és beléfordult a nagydolog egy része. Azt a szamárkórós hétszentségit! Ahogy apó mondta vóna. Kitűröm, betűröm, a szar az szar. 
Mélabú vett rajtam erőt. Csak lóbálóztam a lábom, néztem a fatetőt és vártam, hátha valami megsegít. A lyányok megunván a várakozást, kopogtatni kezdtek, hogy élek e még, belé estem é, meg ilyenek. 

Ezeket nem vetem vón fel, de belém villámlott megint csak a vásár. 
Hogyan venné ki magát, ha ilyen barna szutyoktól szinlő, szagló viseletben találnék odamenni. Hogy miként jött a meggondolás, nem tudom, de cselekedtem. Levettem az ingem, és mezítelen felsővel rontottam ki a budiból, miközben kiabáltam: 
- Három óriáspatkányt fogtam egymagam. Nézzétek! 
Mintha összegöngyölt ruházatom rejtené a zsákmányt, a lyányok felé nyújtottam a csomagot. Azt a sivítást, sikoltozást sose felejtem. Hárman négyfelé szaladtak. 
Kijöttek még a háziak is, de nékik már elmondtam a valót. A feszültségtől és a félelemtől, hogy lemaradok a vásárfiáról, kissé elpityeredtem. 
Hogy mitő nem tudom, de úgy megsajnáltak, hogy nem hogy megetettek lekváros kenyérrel, még egy másik inget is kerítettek. Mire mindezzel végeztünk, nagyapó szedelődzködni kezdett. 
Igen megköszönte a vendéglátást, megígérte, hogy az inget visszahozzuk. Csak ezek után kerültek elő a lánykák. Gondoltam, ezeket jól megijesztettem, ha csak most értek vissza a szaladásból. 
Búcsúzkodtunk. A lányok nem tudták még az igazságot, így barátném úgy nézet rám mint csatahősre az asszonya. Tudtam, mi jön: orcacsók. Ha rovátkoltam vón a mai csókokat, bizony, kapanyélnyi rovást mutogathatnék még ma is. 

Útra keltünk. A poros út a messzibe kanyargózott. 
Tán öt legelőnyit mehettünk és már sejlett a melegtől remegő vásáros falu tornyának képe. 
Csalós dolog a melegben gyaloglás. Már csak két kanyar. Látszódik egyszer, de még hat után is csak nem értünk sehová. Nagyapó már elfáradt, gondoltam. Nem beszéltünk már, mint az elejin. 
Paradicsomos orcája éretlen színt öltött, hagymabajszú szemöldökiről, meg úgy csepegett az izzadság, mint likas ereszből az esővíz, zivatar idején. 
Nem álltunk meg, csak a vásárban. Ugyan már majd meghóttam érte, hogy bent legyek, de le kellett ülnünk az árnyékba egy kicsit. Apó pénzt adott, és eligazított, hogy milyen innivalókat hozzak. 

Nékem jeges limonádét, magának fröccsös bort kért. Mire megittuk, apóba új erő tért. 
- No kisvitéz mivel kezdjünk? 
Körülszemléltem a forgatagot és amit elsőre megláttam az hajóhinta vót. 
- Hintázni! - buggyant ki belőlem, minden szeretnék, vagy jó lenne cifraság nékül. 
- Nosza, mutasd meg a mit tudsz! 
Várnom kellett a soromra. A színes, hajó alakú hinták csak úgy szálltak. Lebegett a legények haja és fehér inge mint a viharban, pedig ne fútt semmi szél. 
Én következtem. Nékem lassabban indult, mint a testesebb fiúknak, de belendítem, ha egy életem van akkor is. Belendítettem. Föl-le táncol alattam a forgatag. Beláttam egész a kupecekig, akik mindig a szélen tanyáztak, hiszen az állatokkal bajosan kerülgették vóna a tömeget. 

Most látszódott csak, hogy a vásár nem a mihasznáknak van. A kupecekkel az állatokra alkudtak a gazdák, ha megalkudtak takarmány után néztek a maradék pénzbű. Az asszonyok a konyha dógait egészítették ki innét. Ha minden megvót, lehetett az éhet és szomjit csillapítani indulás előtt, és egy kissé szórakozni is. 
Kongattak. Ez a harang jelezte a menet végit. A hintamester felnyomta a fékeket, így három-négy csillapodó lengés után megállt az égi hajóm. Apót kémleltem. Ő már indult is kifele a bámész nép gyűrűiből, de szemivel mutatta nékem az irányt. 
- Gyere hintáslegény! Együnk a fáradtságra egy szekérhossznyi medvecukrot. 

Ezt oly átéléssel mondta, hogy egyből meg is éreztem, hogy fáradt vagyok és a medvecukrot is igen megkívántam. Csalafinta jószág ez a cukor. Mivel hosszú, vékony, nem mutatkozik, hogy mennyi. Tányéron, bizony jobban mértem vóna a mennyiséget. No sebaj, kis nyújtózás és hazafele úgy is lejárom. 
- Mi a vágy még kis úrfi? - És fejéről a kalapot a mellére tette játékból, mint ahogy tekintetes uraságnak szokás tisztelegni. 
- Fakardot szeretnék! - kiabáltam vidáman! 
- Azt ma nem lehet! Zavarna a hazaúton. 
- Dehogy zavarna! Szolgáló, a kardomat akarom! - Vettem fel a játszást én is. 
- Higgyen nekem úrfi, majd meglátja! 
- No akkor lássam, de izibe! Induljunk, fogtam meg apó kezét. 
Kissé értetlenül, de halvány izgalommal a bensőmbe vágtunk át a tömegen. A kovácsok, iparosok fele vettünk irányt. 
- Kondért, vagy üstöt cipelünk anyámnak? Mi lehet az, ami mellé már nem fér a fakard? - Tanakodtam magammal. Megálltunk a kerékpároknál, de én már túlnéztem rajt, mert nem is álmodtam saját drótszamárról. 
- Nos melyik tetszik? 
Nem hittem a saját szememnek. Apó a kerékpárokra mutatott. 
- Hajaj! 

Ennyit tudtam csak mondani és közben valami nagyon csodálkozós ábrázatot tehettem orcámra, mert apó megkérdezett? 
- Nem tetszik egyik sem? Inkább legyen a fakard? 
- Nem, nem! Dehogy. - tért vissza belém az észlelés. 
Mindjárt kinézem a magamnak valót! 
A falunkban tán egyszer, ha láttam ilyen fényes, csillogós, új szerkezetet. Majd mind fekete vót, csak egy zöldet és egy pirosat hozott a kereskedő. Nekem a zöld tűnt barátságosnak. 
Megsimogattam a bőrnyerget és visszanéztem apóra. Még számoltam rá, hogy tréfál és hamiskás mosolyával kezét nyújtja, hogy tovább álljunk, de nem tette. 
- Ez! Ez tetszik! - mondtam oly határozottan, hogy apó csak annyit tudott rá mondani, hogy: 
- Jó! Akkor ezt kérjük. 
Azon, hogy apó is kért magának egyet, már nem is csodálkoztam annyira, hiszen egy gépen csak nem megyünk ketten haza!? 

A kereskedő innentől már csak velünk foglalkozott hisz nagyvásárlók lettünk. Kitolta a csillogó gépcsodákat. Kis rongyocskával letakarította a vásár porát, majd egy csavarkulccsal beállította méretünkre. A keréknyomást kézpumpával megerősítette. 
- Készen vagyunk! - Kihúzta magát, és oly büszkeséggel, mintha épp most ő készítette volna az egészet, átnyújtotta a kormányt. 
Megfogtam a gumírozott kormányt, a krómcsengővel csilingeltem egyet és az előttem szétnyílt tömeg sorfala közt kivonultam. Szinte repültem. Feledtem én a fakardot, a hajóhintás kalandot és mindent. Még apóról is majdnem elfeledkezetem, pedig kiabált már utánam, hogy: 
- Várjon meg, huszár uram! Fogja vissza a paripáját! 

Örömömben repdesni tudtam volna, de csak ezért nem tettem, mert kerékpározni inkább csak a földön jó. Kanyarogtam, csilingeltem, fékezgettem egész úton hazafelé. Hiába volt fárasztó a napom, alig tudtam elaludni. Eszembe jutott amit apó mondott reggel, és apámat akartam megkérdeni, de most már úgy éreztem, hogy megkaptam a választ. 

Könnyű volt szépen emlékezni erre a vásárra. 
Reggel első dolgom volt tiszteletkört tenni a faluban. No, megkaptam egyből, hogy éretlen még az a bicikli azért ilyen ződ. Engem ez nem érdekelt. Mindennap ráültem. Csak a derékig érő hó tudott visszatartani. 

Apót azon a télen temettük. A fagyos rögök hangosan kopogtak a fakoporsón, de apót már ez sem ébresztette fel. Úgy éreztem, hogy megcsaltak. Itthagytak, kisemmiztek. Nem tudtam elrendezni magamban a szeretet, és a hiány miatti bosszúság keveredését. 
A kerékpár még ma is megvan, habár a színe már alig látszik. Nem baj, ha egyszer ezt is végleg megeszi a rozsda és már nem lesz. Apót akkor sem feledem, mert engem úgy szeretett, mint csecses kutya a kölykét.