Rorimack - Vírus

(www.intomymind.com/myfears.html) 

Rózsi néninek 

Olvastál kiberpunkot. Tudod, Gibson, meg pengelányok, rohadó szemét és szilikon szervek, motoros rock, világvége, napi betevő tabletták. Nomeg az embergépek, kiborg, hálózat az agyba. Retinareklám és agyhalál. Fekete Jég. 
Sci-fi. Jövő, ilyen nem lehet. Ezt megússzuk-veszik, mint a cukrot. 

Pedig hihetnének. 

Tudod, ahogy meséltem: „Vírusos lett a gép.”. Ráncos arcán őszinte a csodálkozás, és őszinte a rémület. Öreg feje próbálja megérteni a kilencvenen túl is gőzerővel rázúduló jövőt: „Csak a gyerekek ne kapják el!”- sóhajtja. 
Emlékszem, nevettünk ezen. Még azelött volt. 

Használtam a hálót. Nem mondom, szerettem, is, ám reméltem, csak eszköz. Kapcsolat. Néha fogva tartott. Néha azon vettem észre magam, hogy csak ülök a gép elött, céltalan, és a képernyőn villognak a képek. Hogy hogy kerültem oda, rejtély, csak görgetem fel-le az oldalakat. Számok. Képek. Történetek. 

Ahogy akkor is. Emlékszem, egy újság írt róla, régi cikk, csak úgy kavargott a virtuális por, ahogy előrángattam. Később kiderült, egyetlen lap. Pedig szenzáció volt, a többiek is felkaphatták volna: „Halál a gép elött”, „A világháló áldozatai”, de nem. 
És mindenütt csak halott linkek. 

Később fórumokon hallottam róla, rég letűnt beszélgetések, mint titkos összeesküvések, mindenről írtak, ékes virágnyelven. Csak nehogy fogódzót adjanak. Megpróbáltam megkeresni, kik szóltak hozzá, leveleket írtam, mindhiába: halott nickek. 

A fekete oldalak segítettek. Tudod, szekták, vérivók, őssumér zenekarok, buzgó sátánisták. Hol szent -elnézést, szentségtelen eszméiket kiáltják virtuális világgá, hol versenyeznek, ki áll közelebb a sötéthez, hol gyilkosokat istenítenek -egyre megy. Minden, ami elérhetnek, hogy az ember szeme fél óra múlva könnyezik a sötét titkok fekete alapon vörös oldalain. És még ők beszélnek stílusról, eleganciáról....bah! 
De mindenesetre a nyomok ott voltak, elszórt félinformáció-morzsákból, kihalt, valóban pókhálós, évek óta nem látogatott oldalakrol összeállt az igazság. A cím. 

Akár ide is másolhatom, okulásul: 
www.intomymind.com/myfears.html 

Egy lap- nem több: később megpróbáltam: egy kereső sem találta. Néha nyílt csak meg. Talán akkor, mikor csak én figyeltem, talán a csillagok állása számított. 

Szolgálja azt, aki nézi. Éjfekete, sötét tükör. Élettel teli, nem halott fekete, mint egy kikapcsolt képernyő, nem is a szokásos villany-fekete. 
Mélysége van. Mély, és figyel téged. Ismer. És érted moccan. 
Nem, nem gyújtottam gyertyákat. Nem kellett telihold, amikor behoztak, akkor is fényes nappal volt, és mégis, úgy kellett elrángatniuk a gép mellől. 

Ha meglátod, ha érzed, hogy árnyak moccannak a semmiben, megérted. Ő vár Rád. És érzed, figyelned kell, mert elég egy óvatlan pillanat, s máris az övé vagy. És boldog lehetsz, ha van valaki, ki elrángat onnan, ha van valaki, ki kihúzza a falból a csatlakozót. A többiek, kik nem ilyen szerencsések, néha megússzák egy szívrohammal. Mások talppal előre távoznak. 
Igen, nekem szerencsém volt. És idebent nincsenek gépek. Én már túlélem, nem engedhetnek ki. 

www.intomymind.com/myfears.html 

Tudom, keresni fogod. Hiába beszélek. 

Csak a gyerekek ne kapják el.