Rorimack - Malanor rózsái

a sátorvetőnek és 
a gitárosnak, 
a dalokért 

„Azt hiszem, csak holt királyok pora 
fölött ég így a rózsa bíbora 
s egy kékszemű lány hamván születik 
minden jácint és minden ibolya.” 

Azok a kövek halálról mesélnek, ne menj oda, kölyök, ott csak a szél dalol. Nyeregtáskád míves hengerében pihen már a rószaszál, alkonyodik, mi dolgod ott? Kincset nem, talán örök kárhozatot lel az, ki ilyenkor botor fejjel a szentély romjai közé hatol. Kinevetsz? Eh, bolond fiú, inkább jer, ide, ülj le mellém, és hallgasd, mit beszél e vén kótyagos. 
Emberöltőkkel ezelött történt. Azokban az időkben más népek uralták e földet, idegen birodalmak idegen isteneket szolgáló gyermekei. Messze északon, füves puszták közt terült el a birodalom, hol e rózsák története kezdődik. Hogy Malanor maga a birodalom volt, vagy a királyi családot szólították így, ki tudja már? Mindent összekevernek a fránya igricek... 

Ha már igricek, és most figyelj, fiú! Nem tudom milyen mesét ültettek füledbe, mily édes hazugsággal vettek rá e útra. Tán azt ígérték, hölgyed szívét nyered el e rózsaszállal, vagy arról regéltek, szeretőd kebelén sosem hervad el e virág? Ehh... Hazudnak mind egy szálig, bár, ez utóbbiban igazságuk van, mégha csak igric-féle féligazság is. 
Mert való igaz, Malanor rózsái évekig illatoznak, s csodás színük se fakul meg soha - de elég egy csalfa éjszaka, elég, ha a kiválasztott asszonyszívbe hűtlenség költözik. Szirmait hullatja akkor e virág, színét veszti, gyászba borul. S az éjfekete sziromeső minő balsorsra juttat, azt csak a Jóisten tudhatja, fiú. 
Ahogy azt is, milyen nyavaja döntötte ágynak Malanor királyát, napokon belül mily kór ragadta túlvilágra. Két fiút hagyott maga után, két daliás herceget. Meggyászolták, s eltemették apjukat, s velük gyászolt, sírt az ország. Ahogy letelt a gyász hónapja, munkához láttak. Jó tesvérek voltak gyermekkoruk óta. Együtt tanulták a betűvetést, együtt vadásztak, mulatoztak, s mikor eljött az idő, együtt fogták kézbe az ország irányítását is. 

A hercegfiak közül az idősebbik elfogadta a koronát, öccsének a seregek vezetése jutott. Apjuk békés, virágzó országot hagyott reájuk, kevés gondjuk akadt, s ha mégis szükségük volt segítségre, egymáshoz fordultak, vagy kikérték a Tanács véleményét. A Tanács javasolta először, hogy az ifjú királynak ideje királyné után néznie, s gondoskodni az utódlásról. A király megkérte hát öccsét, a herceget, keressen hozzá méltó arát. 
A herceg fel is kerekedett, bejárt hetedhét országot, megfordult száz udvarban, mígnem meglelte a leányt, ki bátyjához illik. Gyönyörű volt a leány, haja göndör fürtökben hullt le vállára, bársonyos bőre, tüzes kökényszeme vonzotta a férfipillantást, éles esze több tucat kérőn kifogott. Mégis, a király öccsének oly ékes szavakkal írta le bátyját, s birodalmát, hogy engedett, s ellátogatott az udvarba. Elég volt egyetlen pillantás, hogy szerelemre ébredjen a király iránt, s ugyanez a szenvedély gyújtotta lángra az uralkodó szívét. Azon nyomban megházasodtak, s alig telt el egy év, a királyné egy gyönyörűséges fiúgyermekkel ajándékozta meg boldog hitvesét. 

Életrevaló, erős gyermek volt a fiú, alighogy járni tudott, szinte azonnal fakardot ragadott kezébe, s hol apját, hol nagybátyját nyúzta-dögönyözte naphosszat. Alig múlt el tíz éves, s már kilovagolt, hogy fácánra, nyúlra lessen, alig tizennégy, hogy ne legyenek biztonságba tőle a patakra siető cselédlányok sem. Mert ilyenek bizony az úri ifjak, bármilyen nemes, királyi vér csörgedezzék is ereikben, neked magyarázzam, fiú? A király boldog volt, hol gyönyörű feleségén, hol gyorsan cseperedő fián pihent meg pillantása, s vele együtt boldog volt az ország. Békés esztendők voltak, s ahogy a háború, úgy -az égieknek hála- a szükség messzire elkerülte a birodalom határait. 
Ám mert ez égiek úgy akarták, a boldogságnak hirtelen vége szakadt. Fia még a tizenötödik évét sem töltötte be, amikor a királyné egy nyári vadászaton ágynak esett, és hiába fordultak meg ágyánál válogatott gyógyítók, hiába voltak a tengerentúli drága bűvfüvek, csakhamar elsorvadt , s örök álomra húnyta szemét. 

Gyászba borult az ország, gyászolt a király is, hat hosszú éven át. Arcán mindennapos vendég volt a bánat, s mi tagadás, gyakran fordult a pohárhoz, vígaszul. Testvéröccse, kire ezen évek alatt a kormányzás terhe is hárult, próbált lelket önteni bele. Bálokat, fogadásokat rendezett, mutatványosokat, színészeket rendelt, próbálják jó kedvre deríteni a királyt. 
És az egyik este, egy mutatványos-kompánia előadásán, a király, oly sok év után először, felnevetett. Szemébe visszaköltözött az élet, dereka kiegyenesedett, ahogy nézte a kopott, öreg bohócot, s a lányt. A lányt, aki játszott, táncolt, bolondozott, s szerelemre lobbantotta a király szívét. Hiába óvta tőle öccse, hiába figyelmeztették a vének, a király hajthatatlan volt, s esztendőre rá megkötötte második házasságát. 

Az új királyné, úgy tűnt, visszahozta a régi évek varázsát. A király újra király lett, kemény szavú, igazságos uralkodó. Az ország, oly sok év után, fellélegezhetett, s mintha még az égiek is rájuk mosolyogtak volna, hisz bő terméssel áldotta meg a vidéket az elkövetkező esztendőkben. 

Ám alig telt el pár év, s szárnyra kelte a palotában a suttogás. Kihallgatott párbeszédekről, elcsípett félszavakról. Egy asszonyról, kinek forró vére a hitvesi ágyon kívül keres enyhülést. Egy királyról, kinek koronája szarvakat rejt. És egy szeretőről, kinek ereiben a királyi család vére kering... 

A szóbeszédnek nem szabhatott határt a királyi udvar, s hamarosan országszerte suttogtak a király szégyenéről. Úgy kellett lennie, hogy végül a király is megtudja. 
Megtudta, és tombolt. Üvegserleg törtek szilánkokra a falakon, s a szolgák vérző orral, felrepedt ajakkal húzodtak vissza hajlékaikra. Majd öccséért küldetett. 
Ő jött, és szembenézett a király haragjával: arca meg se rezdült, ahogy testvérbátyja ráöntötte minden dühét. Viperának nevezte, keblen melengetett áspisfajzatnak, kétarcú csábítónak. Ruháját szaggata, arcon köpte öccsét, ám az szótlan, mozdulatlan maradt. Majd elcsattant a pofon. Tévedsz, testvért -csak ennyit mondott a herceg, ahogy lassan visszafordította arcát a király felé. 
-Tévedsz, és tudd meg, szánlak, rokon. De többet nem lát engem udvarod!-azzal sarkon fordult, és elhagyta a termet, hogy még aznap visszavonuljon saját birtokára. 

Véletlen volt-e, vagy a balsors rendezte így, nem tudhatom, de a királynő ezt a napot választotta, hogy kilovagoljon vadászkastélyába. A király nem bírt a féltékenység démonával: amint hű szolgái a fülébe súgták a hírt, kiviharzott a tanácsból, lóra kapott, s az alkony már a vadászkastélynál érte. 
A szolgák kapuján lépett be, sötét folyosókon osont a hálószoba felé. Még üres volt a szoba, amikor az árnyékok, s kárpitok közé rejtette magát, s a meztelen pengét. Csakhamar léptek, s az a csodás nevetés ütötte meg fülét: hitvese jött a háló felé, s vele férfiléptek, súlyos férfiléptek. Hallotta, ahogy bor csurog az ónkupákba, ahogy az a valaki megpiszkálja a kandalló parázsát. Majd a csókok cseppjei, a selymen sikló kéz dallama... Behunyta a szemét, de így is látni vélte, ahogy a férfitenyér a királyné habfehér testén siklik, ahogy a pimasz ujjak oldják a ruhát-fűzőt, majd ahogy a két test egymáshoz símul. Hallotta az elharapott sikolyokat, és emlékezett, azok a dús ajkak a minap még az ő szájához tapadtak, azok a gyöngyfogak az ő vállába mélyedtek. Nem bírta tovább. Szerelemtől és dühtől elvakultan rontott elő rejtekéből, vadásztőre reccsenve robbant a csábító hátába, majd félrelökve a vérző, tehetetlen testet, felesége félelemtől reszkető szemébe nézett. És lesújtott. És újra. 

Végtelen nyugalmat érzett, és elégedettséget. Nézte, ahogy a kiömlő bor cseppjei elkeverednek a vörös vérrel, nézte, ahogy hitvese halott szemében táncot járnak a kandalló lángjai. 
Arra eszmélt, hogy csend van, csak a fa pattogása hallatszik. A kezéből kifordult a tőr, s ő csak bámulta a vérben ázó, furcsán öreg tenyerét. Azután felemelte tekintetét. Felesége mintha utoljára szólni akart volna, valamit elmondani azokkal az iszonyatba fagyott szemekkel. Nem bírta tovább nézni. Ahogy oldalra fordult, keze önkéntelenül is lesimította a halott asszony pilláit. A tűz fényétől távol, magzati pózba, kimeredett szemmel ott feküdt a csábító. Ahogy közelebb hajolt, sötét keserűség kezdte elszorítani a torkát. S amint a testben felismerte fia vonásait, már mindent elborított az a keserű valami: üvöltött, és üvöltött, még azután is, hogy a szolgák rátaláltak, s leteperték. 

Aki a tanács elé lépett, már nem király volt, csupán egy összetört ember. Egy özvegy, ki saját kezével ölte meg az asszonyt, ki vele hált. Egy apja, kinek saját keze vezette a vasat gyermeke szívébe. Szomorúság ült a tanács tagjainak arcán, testvére szeméből sütött a szánalom. Térdre borult volna elötte, bocsánatért könyörgött volna, felejtse el a hamis vádakat, könnyel köszönte volna a hűségét-hiába, most már késő volt. 
A tanács meghozta ítéletét. Huszonnégy óra előny, s egy jó hátas, ez volt minden, mit kaphatott, s ő értetlenül meret maga elé. Nem vágyta, nem érdemelte e kegyet. 
Elbúcsúzott szerettei felravatalozott testétől. Övére akasztotta a gyilkos pengét rejtő hüvelyt, kivezette, felszerszámozta kedvenc lovát, a nyeregtáskába rejtette a kevéske, összekapkodott ennivalót, majd felszállt a hátasra, s kiügetett a palota kapuján. 

A hajsza másnap alkonyatkor kezdődött. A vitézek beletörődve, már-már közönnyel készültek fel az útra, a herceg arcát bánat kínozta, egyedül tán csak a kutyák csaholtak izgatottan, lelkesen. Vadkan, vagy ember; pór, vagy király: nekik egyre ment. 

Dél felé vette útját, suttogták, a határt, és a határon túl a szabadságot kívánja elérni. A bölcsebbek csak a fejüket ingatták: nem a haláltól, az élettől félt szegény. 
Hetekig tartó hajsza volt. Lovak, kutyák, majd később emberek hullottak - ám Malanor ura rendületlenül tört dél felé. 
Végül, egy reggelen, holtan rogyott össze a hűséges hátas - nehéz volt már neki e hegyi terep. A király nem állt meg - gyalog folytatta útját, néha, órákra pihent csak meg, hogy a bércek kövei zúzta sebeket gyors hegyipatak jeges vízében mossa ki. Üldözői, mint kitartó ebek, üzték-hajtották egyre tovább. A távolság egyre fogyott, ha visszanézett, már meg-megpillantotta a távolban feltűnő fegyvereseket, s élükön testvéröccsét, a herceget. Végül idáig jutott: a meredély széléről visszahőkőlt, s tudta, innen már nincs tovább. Nyugodtan várta be üldözőit. Először a herceg érkezett- arcára izzadságpatakokat varázsolt a kimerültség, szemérebe féjdalom költözött. A társai, ahogy kibukkantak a fák között, látták, ahogy a király elé lép, látták, ahogy megkűzd minden lépésért. A király már várta - vérpettyes tőrét a szívének szegezve nyújtotta a hercegnek. Suttogását - Tedd meg, testvér !- a déli szél kapta fel, s vitte az üldözők fülébe, utolsó jajjszavát, ahogy beledőlt a pengébe - Bocsáss meg ! - már a zordon bérceg verték vissza zengve, dobogva. 
A herceg remegő kézzel húzta vissza a pengét, hogy - ó, minő borzalom, s a társak messze voltak, oly messze - tulajdon szívébe mártsa azt, envérével mosva le a testvéri vért. 

A két testet itt temették el, a felhők között. Álmukra e szentély vigyázott, de rég volt ez, ó, Uram, csak te tudod, milyen rég. A szentélyből elmaradoztak a látogatók, s csakhamar az utolsó papja is elhagyta e világot. Csak a csípős, hideg északi szél ostromolta, csak az eső áztatta, míg szolgálói porait és emlékét is elsodorták a könyörtelen évszázadok. De, mesélik, nyáralkony éjjelén, mikor a meleg déli szellő mulatozásra, pajzán táncra csalja ki a völgyek népét, megtörténik a csoda. 
Idefent, hol a Hold is csak félve, sietve világít, vért könnyeznek a kövek. A vörös nedűt, a királyi sarjak vérét beissza a száraz föld, hogy ősz derekára bíborszín rózsabimbók nyíljanak a romok közül. Ily rózsát szakasztottál te is, fiú. Úgyhogy felejtd el a kincseket, húzd össze magadon a pokrócot -csípősek már az éjszakák- és imádkozzál, kedvesed kebelén ne hullajtson fekete szirmokat a rószaszál. 

(a novellában szereplő Khajjám-rubáít Szabó Lőrinc fordította)