Rorimack - Gorkij 17

-Madeira-mártással... 
A pofon ezuttal a lovagtól jött. Azt, hogy megütött, nem is éreztem, ám a hang, ahogy a nyálkával kevert vér odatoccsant a füstüvegre, még percek múlva is ott dobolt a fejemben. Legalábbis addig mindenféleképpen, míg fel nem ocsúdtam az ájulásból. 
Ők még mindig ugyanúgy álltak ott. A lovag, ahogy én neveztem; kitinpáncélja alól mintha folyamatosan, elapadhatatlanul folyna-csurogna a kékes nyálka. Jobb keze és fél arca koromtól fekete, s mintha kiszáradt volna... ha akkor még pár percet hagynak, magam elé küldöm a pokolba. Mellette kisebb termetű társa, hmm, állt, ha állásnak lehet nevezni, ahogy pondróteste alatt, mint holmi bolond írógép billentyűkarjai, ízeltlábak tízezrei járják végtelen táncukat. 
-Issmételd!-a lovag szájából, mint malomkő alól a búzadara, keservesen csúszott-csikorgott elő a szó. 

Nem tehettem mást, rájuk mosolyogtam. Már amennyire mosolynak lehet nevezni egy harmincöt éves hegyivadász félszemű, foghíjas vigyorát. A szememet sajnáltam. A túlélésben már nem, abban, hogy a duzzanat alatt még épp a szemgolyó, furcsamód reménykedtem. 
-Legszívesebben... -kezdtem újra mondókámat, kínosan ügyelve arra, hogy pontosan idézzem nagyanyám kopott, barna szakácskönyvét- ...sós, borsos vízben főznélek puhára, majd, ha kipiszkáltalak abból a rohadt páncélból, te dög, levakarnám rólad a nyálkát, és... 
Ezúttal hagyták hogy végigmondjam. A mártásig, sőt, a fehér kenyérig, a könnyű vörösborral. A páncélos talán fölfogta, mert újra ütni akart, társa állította meg. 
-Nem kell a fájdalom...-hangja egyenest az agyamba folyt, csörgedezett, mint holmi francos erdei patak. Öt napja nem fürödtem.-Nem ezt érdekel. Miért jöttetek? Ha beszélsz, neked is könnyebb lesz Mit akartok? Mi nem csináltunk semmit. Jöttetek, és nem csak a katonákat, a lárvákat sem kiméltétek. Miért? 
Azt hiszem, hangosan felnevettem. Alig pár éve rohadtak evilágra ezek a démonok, s már ezzel a régi trükkel jönnek. Pszírógép, a jó zsaru. Beszálltam a játékba, s igazat mondtam, min változtatott volna bármit is? 
Csak pár percet kértem, míg összeszedem magam. Ők elértettek, s jól jött az a vödör jeges víz. 

Rohadt egy ügy volt. Valami rutinbevetésen, valahol Lengyelország északi részén eltűnt egy NATO egység. Minket hívtak „menteni”. Az ördögbe is, békeidő volt, azt hittük, talán lemerült a francos rádiójuk! 
Éjszaka ugrottunk, a környék térképét még a gépen nyomta a kezünkbe valami ismeretlen, sosemlátott tizedes. Rutinmunka lett volna, simán landoltunk, ám alighogy összehúztam az ernyőt, megláttam, hogy mi történt Savlossal. 
Valami rohadt boly közepére érkezhetett, akkor már marcangolták azok a kutyák, vagy mik, nem érdekelt, hogyan nevezik ezeket a borjúnyi, patkányfarkú, gyíkszemű dögöket, csak lőttem, lőttem, egészen addig, mig el nem halt a mozgás, egészen addig, míg lábamnál üresen nem koppant a tár. 
Emlékszem, remegtem, míg az őrnagy és Thiery oda nem ért. Én nem erre szerződtem. 
Megvizsgáltuk a dögöket, s megnéztük, mit tehetünk Savlosért. Nem sokat. Azok a dögök mindha a csípőjéig leszopták, ledarálták volna a lábát, s én csak reméltem, még az első lövedékeim között voltak azok, melyek feltépték a mellét. 

Óvatosabban haladtunk előre, felkészülve, hogy a következő bokorbol is ránkronthat egy ilyen bulldog-gyík, de még így is alig vettük észre a földön heverő, gyanúsan barnászöld hullákat. Gianco és Leit voltak, az első osztagból. Úgy tudtuk, hogy csak tegnap indultak, de ezek a testek már vagy egy hete rohadhattak itt. 

Lassan elértük a kisvárost, innen elvileg sima utunk lett volna, csak egy gond volt: a békésen szendergő település helyén, mint valami rossz háborús díszlet, bombatölcsérek, egymásra hajigált autóroncsok, félig összedőlt házak fogadtak, és csontok. Csontok mindenütt. 
Nomeg a hangok. Ezek a démonfattyak (még mindig nem állt rá a szám, hogy elfogóim arcába köpjem: ti) mint valami parádén, kurjongattak, vakkantottak, sikongattak, ki tudja, milyen örömüket az égre böffentve ünnepeltek. És akkor még azt hittük, csak a bulldog-gyíkokkal kell számolnunk. 
A Főnök haladt elő, Sullivan, az angol. Ne kérdezzétek, ne vigyorogjatok: igen, ő volt az, akit kinyírtatok a csatornákban. És ő volt az, aki először megpillantotta a zombikat. Vagy mik voltak. Leginkább ennek a takonypóc lovagnak a kistestvéreinek nevezném őket, de persze akkor mit tudtunk a lovagokról... Csak jöttek, csontokat szopogatva, lábszárcsontokkal dobogva a kiégett kocsik motorházán. Fehéressárgák voltak, mint a fiatal pincebogarak, és földszagúak. És surrogtak. Surr, surr, hallottuk minden irányből, ezt sziszegték fekete fogaik közül. Azután lőni kezdtünk, s ezek meg csak jöttek, jöttek... 

Nem bírtuk lőszerrel. A tizenhatosok már régen a földön hevertek, az én pisztolyom is üresen kattant, ezek meg mintha még több ezren lettek volna... Emlékszem, csak arra volt időm, hogy elővegyem a tőrt, s a társaimra pillantsak. Thiery, úgy tűnt, a golyók mellett az átkaival próbált zavart kelteni az ellenben, egy szót sem értettem szajnaparti szítkaiból. Sullivan, mintha csak egy múlt századi párbajt vívna, úgy tartotta azt a rohadt fegyvert, bal kezét a dereka mögé téve. Emlékszem, mintha lelassult volna az idő, mintha a fején fekete cilindert láttam volna, s mosolyogni kezdtem. Ekkor rántotta elő balját (talán a tőrt kereste), s metszette le a túl közel merészkedő féregpofa ujjait. 
De ekkor már hozzám is elértek, s elkezdtem a vagdalkozást. Darabolást. Amennyire gyorsan jöttek, annyi erővel akár kirakati próbabákat is apríthattunk volna. Egyetlen előnyük volt, a túlerő, s ezt ők is tudták. Úgy éreztük, már vagy egy örökkévalóság óta csépeljük a dögöket, hátunkat egymásnak vetve lihegtünk, ha rohamaik közt engedtek egy szusszanásnyi időt. 
És akkor meghallottuk a csapásokat. Erős, egyenletes, mondhatni, komótos csapások voltak, s csakhamar megjelent Vaszilij Dobrovszki, teljes életnagyságban. 
A nevét természetesen nem ismerhettük, csak azt láttuk, hogy fejszéjével utat tör, tépett prófétaszakálla lobog a szélben, majd körülnéz, előkap az öve mellől egy fél üveg vodkát, fogával kitépi a dugót, majd tüzet kér. Döbbenetünket legyőzhette a megszokás, mert pillanatokon belül három Zippo lángja közt választhatott. A pincebogárképűek visszahúzódtak, amint meglátták a lángokat, s a kocsironcsok mögül sziszegtek, surrogtak felénk. 

A tűztől féltek, s a jelek szerint a Napot sem nagyon komálhatták, mert reggelre a maradékuk is visszahúzódott kotorékába. Bevackoltuk magunkat egy félig épen maradt ház második emeletére,s a földön heverve néztük, ahogy Vaszilij felfeszíti, majd felhasogatja a parkettát, s elkészíti az egyik bulldog-gyík combját. Mint megtudtuk, vízvezetékszerelő volt egészen a múlt hónapig, amikor kiderült, hogy a kisváros, ahol már harminc éve élt, valami sötétebb titkot rejt. Katonai kisérleti telep, persze, szó sem volt feketemágusokról, vagy szörnyekről. Illetve... egy hónappal ezelöttig szó sem volt róla. Azután -mesélte Vaszilij- egy reggel arra ébredt, hogy vijjognak a szirénák, az utcáról fegyverropogás hallatszik, s felesége a szobája padlóján vergődik, s átalakul. Eleinte segíteni akart neki, de ahogy meglátta azokat a csápokat, inkább már csak ütött. Amikor idáig ért az elbeszélésben, nagyott húzott egy ki tudja honnan előkerült vodkásüvegből, majd rövid szünet után folytatta. Ahogy hallgattuk, biztosak voltunk benne, hogy azóta részeg. Úgy látszott, pokoli tapasztalatokból és alkoholból kimeríthetetlen készlettel rendelkezett. 

Beszélt az első napokról, a maroknyi túlélő döbbenetéről, a félelemről, s a szóbeszédekről. Gorkij 17-ről. Valami kisérleti telep volt, s mint kiderült, a fél város nekik dolgozott. Volt, aki titkolta, volt, aki maga sem tudta. Egy kisérletet emlegettek, sok latin szóval, génekkel, lézerrel, ám az iskola biológiatanára, amint további részleteket tudott meg egy haldokló katonától, a várt magyarázat helyett sápadt arccal egy üres szobába vonult, és főbe lőtte magát. Talán így járt jobban, mert nem kellett a korcsokkal harcolnia a betevő falatért, talán odaát elfelejtette az élő rémálmot, ahogy a társaid, aki válltvetve kűzdöttek veled, hirtelen a földre rogytak, hogy démonként keljenek újra fel. Vaszilij túlélte, ám nem menekülhetett: a városkát vesztegzár alá helyezték, a menekülők kis csapatára orosz fegyverek nyitottak tüzet. El sem tudtam képzelni, hogy hogyan jöttek ide az orosz fegyverek. Pláne ők maguk. 

Elég az hozzá, hogy hittünk neki, nomeg annak a maroknyi tárnak, amit ki tudja, honnan kotort elő. Elhittük, hogy ha még élnek, a többiek idelent várnak. Elhittük, hogy győzhetünk. Lehet, hogy aludni kellett volna rá egy napot. Lehet, hogy nekünk túl sok volt a vodka. 
Másnap a déli nap már a csatornák bejáratánál talált minket, s csakhamar az egyetlen fény a ki tudja honnan előásott lángszóró végén lobogó láng maradt. 
Ép ésszel talán egyszerűen fogjuk magunkat, és kifüstöljük a dögöket, de nem hiszem, hogy lehetett akkor még ép észről beszélni. Csak mentünk előre abban a rohadt bűzben, s irtottuk, ami mozgott. És hamarosan megtaláltuk a bejáratot. Nem volt nehéz, a sarkaikból kifordított acélajtók fölött az első osztag rádiósának, Furmányos Josephnek a torzóját feszítettétek. Lakberendezés, neh? 
Szegény Furmányos nem volt elég furmányos, hogy túlélje, vagy mi voltunk lassúak, a békazabáló szerint órákkal ezelött még élhetett. Joan McFadenben még reménykedtünk, így pihenés nélkül rohantunk tovább. Vaszilij alig bírta tartani az iramot, s talán csak ez mentette meg, s lehet, hogy minket is. 

Mert egyszer csak ránkszakadt a világ. A Főnök feje egyszerűen levált a testétől, pörögve toccsant a csatornalébe, géppisztolya még egy gyors, rövid sorozatot lőtt a betonfalba, ahogy ujjai görcsbe rántotta az elmúlás. A változatosság kedvéért lőttünk, és én tűzzel árasztottam el a folyosót, de az átkozott démonoknak még ez sem volt elég. 
Nem elég, hogy az éjjellátónk sem segített, nem láttunk többet belőlük egy homályos, suhanó foltnál, mintha a tűz is csak végigsímogatta volna azt a ragyás bőrüket. Azután éreztem, hogy feltépi valami az oldalamat, belém mar, csíp, de veszettül, üvöltöttem, s ütöttem. Ennyi erővel a levegőt is csépelhettem volna, vagy a folyosó falát: Vaszilij kellett ide, s az ő jó öreg fejszéje. 
Thiery is elbánt a sajátjával, sőt, két tépett, szürkülő dög hevert körülötte, s ennek az átokverte franciának még volt pofája mintát venni belőlük valami flancos kis üvegcsébe. Gyűlöltem őt, s a tudományát, de akkor és ott fontosabb dolgom is akadt. Például az oldalam, mert ekkora fájdalmat még nem éreztem, s alatta a bal lábam, mert azt sem. 

Nem elég, hogy láthatatlanok voltak e dögök, és a jelek szerint tűzállók, még mérgeztek is azokkal a horgas karmaikkal. Nem tudtam lábra állni, s így nem mehettünk tovább. Ott, a csatornában kerestünk egy szárazabb zugot, egy másikba elvonszoltuk Sullivant, s vártunk. Én arra, hogy elmúljon a fájdalom, vagy legalább ájuljak már el, a többik talán egyszerűen arra, hogy mikor dobom fel a talpam. Egy szót sem szóltunk. Csak a csöpögést lehetett hallani, s néha-néha a csikkek sercenését, ahogy a csatornalében landolnak. Nem tudom, meddig tartott-az órám tudná, de nem néztem rá- mindenesetre egy idő múlva már csak tíz méhcsípésnyire csökkent a fájdalom, s csak órák múltak el ezután, hogy lábra állni is sikerült. 
Lassan haladtunk, mondhatni, óvatosan. Vagányabbnak hangzik, mintha azt mondanám, a többiek is féltek, mikor taglózza le őket az ólmos fáradság. Mindenesetre a második rajtaütésük ezeknek az izéknek nem sikerült. Akkor már vártuk őket. 

Ahogy várt, talán minket, talán a végzetét, Joan is, akinek, miután szerencsésen elkerültük utolsó pisztolygolyóit, még vagy egy félórás rábeszélés kellett, hogy engedje, hogy kihozzuk abból az elbarikádozott szobából. Mikor végre bejutottunk, megtudtam, miért becézik Vadmacskának. Nem a zöld szeme miatt, nekem elhihetitek. Amíg meg nem láttam azt, ami a két lovagból megmaradt, el nem tudtam képzelni, mire képes tíz kecses női ujj, és tíz év az SAS-ben. 
Elvileg most már szépen kisétálhattunk volna, de úgy éreztük, tartozunk még a többiekért. Joannak jutott, ami Sullivan felszereléséből megmaradt, ő meg cserébe elmondta, amit a dögökről, és dögöktől -az én dögeimtől: mutattott körbe a lovagok maradványain- megtudott. 
Valóban, az oroszok kavarták a szart, úgy hitték, azt az ötven évvel ezelötti politikai klímaváltozást nem kell túl komolyan venni, nyugodtan befejezhetik a szórakozást itt, nálunk, a régebben tiltott játékszereikkel, a génekkel. Hogy hogy tudták rávenni a kormányt, majd az Úniót, a fene sem tudja, de bármibe lefogadtam volna, hogy valakiknek ezért a hallgatásért csinos házacskák épültek Földünk UV-mentesebb tengerpartjain. 

A lényeg az volt, már amennyire ezt maguk a kisérleti alanyok tudhatták, hogy valamilyen Gordon Dester nevű félőrült ráhibázott valamire, és volt olyan eszement, hogy eladja ezt az oroszoknak. Ötven év kellett, hogy a technikát kidolgozzák, de, mint mindig, ha valami igazán csúnya dologgal kell előrukkolniuk, a zsebeinsteineknek most is sikerült. Egy kis sugárzás itt, egy kis géncsere amott, némi vegyszer, meghintve jó nagy adag mágnesességgel, és íme! Az ártatlan takarítónéni százfogú, rőtbőrű bestiává alakul. Kurvára ez kellett nekünk. Nomeg az, hogy elcsesszék, de nagyon. És akkor ott ültünk egy nem létező kisérleti telep igencsak létező hátsó ajtajában, körülöttünk egy valaha volt kisváros, és az utcán az elmúlt százötven év horrorfilmjeinek válogatott szereplőgárdája bulizott. Ha mindehhez hozzávesszük, hogy számbavéve hatalmas fegyverarzenálunkat, úgy két percet adtunk magunknak, amíg a gépfegyvereket másra is használni tudjuk, nem csak bunkónak, úgy érzem, minden okunk megvolt, hogy ne legyen túl rózsás a hangulatunk. 
Na jó, az, hogy beértünk a laborokhoz, hogy végre normális világítás volt a fejünk fölött, s hogy az őrök aszott hullái közül össze tudtunk kaparni még egy kis bum-bumot, talán bizakodásra adott volna okot. 
De láttuk a felrobbant reaktort is, és reménykedtünk, valamit nagyon félreértettünk, és feleslegesen nyeljük oly buzgón a jódtablettákat. 

Azután. Azután persze jöttetek ti, szóval lovagok, írógépek, miegymás. Vaszilijből, ahogy ott a földön rángatódzott, talán valami újabb, érdekesebb dolog is kialakulhatott volna, de addigra már Thierynek is elege lett annyira a biológiából, hogy szó nélkül nyisson rá tüzet. 

Emlékszem, itt elhallgattam, és felnéztem- meglepődve láttam, hogy a lovag már nincs ott, és a másik dög is izgatottabban tipeg lábain. És rájöttem, mi az a remegés, ami már percek óta ráz engem, s az egész szobát. Bombáznak. Nevettem. Ennyi volt. Még láttam, ahogy az ízeltlábú dög kitipeg a szobából, s azután elsötétül minden. 

Még élek. Vége a remegéseknek. Most is sötét van. És csend, mélységes csend. Csak a távolból hallok valami motyogást. ...”avec vous. Vous etes benie entre toutes les femmes”...Thiery, te békazabáló! Hát megcsináltad. Próbálom a köteleimet. Szorosak, húsomba vágnak. Mit tehetnék? Én is folytatom: ...”modl sie za nami grzesznymi teraz i w godzine smierci naszej. Amen.”