Roger Zelazny - S egyedül magam
Ott volt velük állandóan - az a fekete folt, pontosan a fejük fölött, ahonnan villámok csaptak le, vakító eső szakadt, robaj hallatszott.
Van Berkum megtántorodott, mikor a hajó ismét irányt változtatott, s kis híján elejtette a ládát. A szelek süvöltöttek körülötte, átázott zubbonyát tépkedték; a víz csapkodott és örvénylett a bokájánál - visszahúzódott, újra támadott, megint visszahúzódott. A hajót szüntelenül magasra szökő hullámok ostromolták. Az árbocokon Szent Elmo kísérteties, zöld tüze táncolt.
A szélen, de még a mennydörgésen is áthatolt egy tengerésztársának hirtelen sikolya. A szerencsétlen nyilván magára vonta démoni kínzóik figyelmét.
A vitorlázat hálójában egy halott ember akadt fönn, akiről minden húst lemartak az elemek, csontvázán a zöld tűz parázslott, jobb karja csapkodott, mintha csak integetne.
Van Berkum átbotorkált a fedélzeten a rakomány helyéül kijelölt új pontig, s lerakta a ládát. Hányszor rakták át ezeket a ládákat, dobozokat, hordókat? Már régen nem tudta számon tartani. Úgy tetszett, hogy ahányszor csak végeztek a munkával, újabb átrakásra adtak parancsot.
Kilesett a korláton. Valahányszor csak a korlát közelébe került, valahányszor csak lehetősége adódott, a távoli látóhatárt kémlelte az eső függönyén át. És reménykedett.
Ebből a szempontból ő más volt. A többiekkel ellentétben neki még volt reménye - bármilyen kicsinyke is -, mert volt egy terve.
Harsogó nevetés rázta meg a hajót. Van Berkum megborzongott. A kapitány mostanában szinte állandóan a kabinjában tartózkodott, egy kancsó rummal. Azt beszélték, hogy az ördöggel kártyázik. Úgy tetszett, hogy ismét az ördög nyerte meg a játszmát.
Van Berkum úgy tett, mintha a rakomány rögzítését ellenőrizné, ám valójában a hordóját kereste meg, amely ott állt a többi között. A kis kékfesték-pöttyről ismerte meg. Ellentétben a többivel, ez a hordó üres volt és belülről tömített.
Van Berkum megfordult, s visszafelé indult a fedélzeten. Nagy, denevérszárnyú valami suhant el mellette. Behúzta a vállát, igyekezett.
Még négy láda, még négy pillantás a távolba. És akkor... És akkor...?
Akkor!
Megpillantotta. Hajó balra! Gyorsan körülnézett. Senki sem volt a közelében. Ez az. Ha siet. Ha nem látják meg.
Odament a hordójához, kiszabadította, ismét körülnézett. Még mindig senki. A másik hajó határozottan közeledni látszott. Ideje sem, eszköze sem volt, hogy kiszámítsa a menetirányt, megítélje a szelet, az áramlatokat. Csak kockázat volt és remény.
Vállalta az előbbit, s az utóbbihoz tartotta magát, mikor a hordót a korláthoz gurította, fölemelte, és a vízbe hajította. Egy pillanat múlva maga is követte a hordót.
A víz jeges volt, tajtékzó és sötét. Valami lefelé húzta, s Van Berkum eszelősen igyekezett a felszínen maradni.
Végre aprócska fényt látott. A hullámok kedvükre dobálták, egy tucatszor is lemerült. De mindig visszaverekedte magát a felszínre.
Már-már föladta, mikor a tenger végre lecsillapodott. A vihar csöndesedéit. Növekvő fény fogta körül. A vizet szelve látta, hogy a hajó, amelyet odahagyott, egyre távolodik, viszi magával önnön poklát. S Van Berkum balján fölbukkant a hordó a kék pöttyel. A férfi igyekezett elkapni a hordót.
Végre elérte, megragadta. Most már félig ki tudott emelkedni a vízből, hát kapaszkodott és lihegett. Rázta a hideg. Bár itt csöndesebb volt a tenger, a víz még mindig nagyon hideg volt.
Mikor kissé erőre kapott, fölemelte a fejét, s a láthatárt kémlelte.
Ott!
Az idegen hajó már közelebb volt. Fölemelte a karját, integetett. Letépte az ingét, s a magasba emelte: hadd lobogjon zászlóként.
Addig tartotta az inget, míg el nem zsibbadt a karja. A hajó még közelebb volt, bár semmi jelét nem adták, hogy észrevették volna. A hajó mozgásából arra következtetett, hogy néhány percen belül talán elsodródnak egymás mellett. A másik kezébe vette az inget, és újra integetni kezdett.
 Mikor ismét fölnézett, azt látta, hogy a hajó irányt változtatott, és közeledik felé. Ha erősebb és kevésbé kimerült lett volna, sírva fakad. Ám így csak iszonyatos fáradtságot érzett, és rettenetesen fázott. Szemét csípte a só, mégis le akart csukódni. Pedig néznie kellett zsibbadt kezét, nehogy eleressze a hordót.
- Gyorsan! Gyorsan...
Alig volt magánál, amikor a mentőcsónakba emelték és takarókba burkolták. Mire a csónak a hajóhoz ért, ő már aludt.
Végigaludta a nap hátralevő részét meg az éjszakát. Csak percekre ébredt föl, hogy egy kis forró levest egyen, forró grogot igyon. Amikor beszélni próbált, nem értették meg.
Csak másnap délutánra tudtak keríteni egy hollandul beszélő tengerészt. Annak az embernek mesélte el egész történetét, attól a pillanattól kezdve, amikor a hajó fedélzetére lépett, egészen addig, amikor a tengerbe ugrott.
- Hihetetlen! - mondta a tengerész, miután hosszadalmasán fordított a tiszteknek. - Tehát az a vihar űzte látomás, amit tegnap láttunk, valóban a Bolygó Hollandi volt! Valóban létezik - és maga, egyedül maga menekült el róla!
Van Berkum erőtlenül elmosolyodott, kiürítette a kupáját, amit még mindig remegő kézzel tett félre.
A tengerész megveregette a vállát.
- Most már nyugodtan pihenhet, barátom. Végre biztonságban van - mondta -, megszabadult a démonhajóról. Olyan hajón, amely híres megbízhatóságáról, pompás legénységéről - s mindössze néhány napnyira vagyunk a kikötőtől. Szedje össze az erejét, s próbálja a lelkéből is száműzni a démonokat. Üdvözöljük a Marie Celeste fedélzetén.
Gálvölgyi Judit fordítása