Robert Wells - Kaland a végeken

A dolgok kezdettől fogva furcsán alakultak. A hajótest végéből váratlanul narancsszínű fények váltak le, akár a halpikkelyek. Aztán a hajó kiindulópontja és célja közi teljes rádiószünet állt be, s a navigációs műszertábla mindenféle tréfát űzött az elkeseredett legénységgel.
Jerman, a szárazföldi patkány azonnal vissza akart fordulni, de a Kapitány csak mosolygott meghökkent ábrázatán. Senki sem láthatja előre, mibe ütközik az ember itt kint a világűr roppant, elhagyatott térségein. Amellett a Jubileum az egyetlen űrhajó, amely az elmúlt hónapban Új Erinbe indult - Cornelt viszi magával, aki betegsége miatt nem várhatja meg a legközelebbi, hazatartó hajót.
- Folytatjuk az utat - mondta a Kapitány. - A mentőhajót semmi sem tartóztathatja fel. Majd ön is megszokja, hogy idekint mindenféle megmagyarázhatatlan dolgok történnek.
De akármi játszadozott is velük, nem adott rá lehetőséget, hogy meggondolják magukat. Rövid szünet után, amely csak arra volt elég, hogy a visszafordulás immár lehetetlen legyen, az a valami döntő csapást mért rájuk.
Előbb a függvény-pályaszámítógépek mondták fel a szolgálatot. Az ügyeletes jelentette a figyelmeztető-fényt, mihelyt felvillant a monitorban, de mielőtt még a Kapitány eljuthatott volna a kormányfedélzetre, a műszertábla felrobbant. Idegtépő fényív villant fel, s a kormánykonzolon valamennyi mutató nullára esett vissza.
A navigációs fülkében a világító csillagtérképek a főútvonalakkal szertefoszlottak, a képernyők kihunytak. akár egy vak ember fátyolos, opálos szemgolyói.
Ugyanebben a pillanatban a fő meghajtó egységek közül kettőben megszakadt az áram, s mire a legénység visszanyerte az uralmat a hajó felett már mélyen bent jártak valamilyen feltérképezetlen vidéken.
Cornel beteg elméje, hogy, hogy nem, észlelte, hogy egészséges társainak tervei teljesen felborultak. Kabinjának pamlagához kötözve egy megcsúfolt próféta hangján állandóan ugyanazt a mondatot kiáltozta. Ámbár az öt szó csak őneki jelentett valamit, a bajba jutott Jubileum legénységének fülében mégis baljósan csengett. Az éjszaka vizeinek kellős közepébe! - hirdette. - Az éjszaka vizeinek…
- Csendesítsem le? - kérdezte Jerman. Elmeorvos volt, akit a végekről kezelésre hazaküldött Cornel mellé osztottak be.
- Hagyja. Szükségünk van magára - felelte a Kapitány. Beletúrt rövidre nyírt, ősz hajába, s végignézett a történtektől még kábult vagy sebesült matrózokon. Tapasztalt ember volt. Megélt már jónéhány válságos helyzetet, de ilyen meghökkentő módon még egyik sem csapott le rá. Kemény, jeges kék szemében eltökéltség tükröződött, ám agya vágtatva latolgatta az esélyeket.
Már körülbelül százötven űrnapja voltak úton. A szerencsétlenséget megelőzően még vagy negyven napi út várt rájuk, hogy elérjenek Új Erin lakott területeire
A Kapitány felöltötte normális légnyomást biztosító munkaruháját, és a főgépésszel együtt egy óra hosszat tüzetesen végigvizsgálta a hajót. Utána könnyedén leugrott a kormányfedélzet fülkéjébe.
Arca semmiféle érzelmet nem árult el. A társadalom, amelynek tagja volt, még születése előtt kondicionálta és űrhajóssá képezte ki. Már látott rosszabb sérüléseket olyan hajókon, amelyek a Jubileum rutinszerű útjánál nehezebb körülmények között is megállták helyüket. Elsősorban az nyugtalanította, hogy nyilvánvalóan letértek az ismert űrgörbéről, felfedezetlen pusztaságba jutottak, s hogy az újból működő műszerek megmagyarázhatatlan jelzéseket adtak. Persze hibásan működtek, mert másként a jelzéseikből arra lehetett volna következtetni, hogy a Jubileum és legénysége valahogy letért a szabályos téridőellipszisről.
A magukkal vitt hasadó üzemanyag gyakorlatilag elpusztíthatatlan volt, de veszíthetett erejéből, ha a hajó pályájának helyesbítése túl nagy megterheléssel jár.
Az alapkiképzés és a kézikönyvek minden válságos helyzetre szigorúan meghatározott eljárást írtak elő. A Kapitány a hajórádión felhívta a hadnagyot.
- Bell - mondta neki -, vizsgálja meg a segéd áramfejlesztőket. Ha működnek, próbáljon üzenetet küldeni a Falladára azzal, hagy továbbítsák a Vonalellenőrzésnek. Mondja meg nekik, hogy letértünk a pályánkról. Azt hiszem, a hajóegységekben valamilyen betáplálási hiba következtében feszültségcsökkenés állt be. Számottevő energiaveszteséget szenvedtünk. Több adagolórészleg egyáltalán nem reagál. Stabilizálnom kell a hajót, hogy elvégezhessem a javításokat, s hogy ne veszítsek több energiát. Kérdezze meg tőlük, meg tudják-e állapítani a helyzetünket, milyen segédrakétával tudnánk visszatérni a pályánkra, s van-e valamilyen ismert leszállóhely a közelünkben.
Két órába telt, amíg a rádiós választ kapott. Amikor végre megjött, nehezen lehetett megérteni, hisz roppant pusztaságokon keresztül jutott el hozzájuk. Olykor teljesen elfojtották a meteorok vágtató rajai vagy a tejutak közt minden meghatározott cél nélkül száguldó, felrobbant csillagok hatalmas darabjai. Amellett maguknak a szavaknak is különös csengésük volt.
"Becsült helyzetük öt egy hat nulla nulla a Hidrában. harmincnégy fokra az útiránytól. A vidék feltérképezetlen. Pontos aszteroida-adatokkal sajnos nem szolgálhatunk. Ha a helyzet kockázatos, értesítsenek, ne küldjünk-e vontatót, amely esetben az előírt eljárás három hat."
- Válasz - mondta a Kapitány kurtán. - Köszönjük. Tehát magunkra vagyunk utalva. A vontatót nem bírjuk megvárni. Meg kell próbálnunk leszállni, hogy a javítás idejére minden energiát megtakarítsunk. Kikapcsolom a motorokat. Ha nem találok megfelelő leszállóhelyet, újból jelentkezem. Mindannyian jó hangulatban vagyunk. A következő üzenetig… viszonthallásra.
De ez a bátor válasz úgyszólván elküldésének pillanatában már célját vesztette. mert újból rádiószünet állt be, még teljesebb, mint az előbb, s a Jubileum készülékei többé semmilyen híradást nem tudtak felfogni.
Egyedül voltak. Minden másodpere még messzebbre vitte őket az eredetitől harmincnégy fokra eltérő pályájukon. A kísérő fények újból felvillantak s a hajótest mentén a mögöttük tátongó mélységekbe áramlottak vissza.
- Az éjszaka vizeinek kellős közepébe! - rikoltotta Cornel. - Az éjszaka vizeinek kellős közepébe!
Minden távcsöves megfigyelő-állomásra kettős őrséget állítottak, és a főgépésznek sikerült a házi áramkörből annyi energiát kipréselnie, hogy a Jubileum radarberendezéseit működésbe hozhassa.
A válságos helyzet második űrnapján Bell jelentette, hogy a hajó egy szétszórt bolygórendszer belseje felé tart. Jerman és a Kapitány csatlakoztak hozzá az egyik elülső képernyőnél, s együtt figyelték a legközelebbi, rádiózörejt okozva közeledő égitestet. A Kapitány kénytelen volt a hajó energiáját igénybe venni, hogy leküzdjék a gravitációs mező hatását.
Közönyös pillantását végighordozta a radarképernyőn. - Az egyikre talán le tudunk szállni. - A gépészhez fordult. - Végre tudjuk hajtani a leszállási manővert?
- Kellő elővigyázatossággal, azt hiszem, igen, uram. A Fernlock-fékrendszerek sértetlenek. Ha sikerül legalább két meghajtó-egységből áramot kipréselnünk, akkor, azt hiszem, le tudjuk tenni a hajót.
- A Falladáról mindenképp kiküldenek egy kutatóosztagot, ha nem hallanak rólunk - mondta a Kapitány csak úgy magának. - Nem érdekes. Meg kell próbálnunk leszállni, hogy nekiláthassunk a javításnak. Bell, ha bármilyen megfelelő helyet lát, azonnal hívjon. Magam veszem majd át a kormányt.
Jerman követte a Kapitányt a fülkéjébe. A pihenőpamlaghoz szíjazták magukat.
- Sakkozunk? - kérdezte a Kapitány. Megérintette a pamlag karjába épített nyomógombot, mire feje felett megvilágosodott a sakktábla, félbehagyott játszmájuk legutóbbi állásával.
- Inkább beszélgetnék - szólalt meg az elmeorvos néhány határozatlan lépés után. Jóval fiatalabb volt a Kapitánynál, vékony szálú, szalmaszín haját nem nyíratta elég rövidre, s így az állandóan a homlokába hullt, amitől arca hetyke, diákos kifejezést öltött.
Nehezére esett űrhajósokkal beszélgetni. Az űrhajósokas arra képezték ki, hogy ne foglalkozzanak képzeletbeli dolgokkal, elméletekkel, hipotézisekkel, tiszta absztrakciókkal. De a jelenlegi nehéz helyzetükben Jerman úgy érezte, az elkerülhetetlen sakkvereség még inkább kikezdené idegit.
- Ön, gondolom, már sok efféle világot látott, Kapitány úr?
- Hét bolygórendszert láttam a napjaik körül - válaszolta a Kapitány. - Két, ismeretlen keringési pályájú. holt. tömeget. De már régen. Amikor még elég fiatal voltam a pionírkodáshoz. - Felsóhajtott és behunyta szemét. szívesen aludt volna egyet, ha Jerman nem akar sakkozni.
- Volt valamelyiken élet?
- Egyiken sem. Legalábbis nem a miénkhez hasonló. Elvétve találtunk primitív növényi vagy vegyi struktúrákat. Miért kérdezi?
- Csak mert ez felderítetlen vidék - válaszolta kelletlenül Jerman -, s lúdbőrzik tőle a hátam. Kíváncsi volnék, mit találunk…
- Ön persze sohasem vett részt felfedező utakon jegyezte meg a Kapitány. - Minél messzebbre tágítjuk a határokat, annál bizonyosabbnak látszik, hogy a Tejút megközelíthető részein sehol sem alakult ki a homo sapienséhez hasonló létforma.
Olyanvalakitől, aki a Kapitány foglalkozását űzi, nem is lehetett más választ várni. Ez a válasz (gondolta Jerman) bármilyen űrhajós kézikönyvnek már a harmadik és hetedik oldala közt megtalálható.
- A Kappa II-a voltak mezei egerek, és a messzi múltban voltak félállati troitánok is. De hát a népszerű űrtörténelmi műveket bizonyára ön is ismeri. Az abeniatikok a maguk langyos vizeiben még valamilyen primitív vízmeghajtásos módszert is kifejlesztettek. Ezek voltak az egyedüli értelmes organizmusok, amelyekkel az Ember találkozott. Mindenütt mint felsőbbrendű lényeket üdvözöltek és imádtak minket. S a tapasztalatok szerint azok is vagyunk. Nincs komoly riválisunk.
- És ezek az említett fajok már kihaltak?
- Nem fejlődtek tovább. - A Kapitány egy kézlegyintéssel mintegy újból kioltotta életüket. - A bonyolultabb és magasabb rendű organizmusokkal való találkozás végzetesnek bizonyult számukra.
- Természetesen. Épp arra akartam kilyukadni, hagy talán egyszer a jelenlegi határokon túl vagy az ismert űrutaktól távoli vidékeken… például itt, ahol most vagyunk… minket is érhet ehhez hasonló, kellemetlen meglepetés. - Jerman kisfiús arcát ráncok barázdálták, ahogy igyekezett aggodalmát az űrhajóssal érzékeltetni. baját hátralökte szeméből.
A Kapitány ásított. - Én csak azt tudom, mi van és mi volt. Menjen aludni, mert ön is úgy végzi, mint az a szegény, megtébolyult alak, akit nekünk minél előbb Új Erinbe kellene vinnünk.
- No látja - folytatta makacsul az elmeorvos. -
Millió és millió éves fejlődés van mögöttünk, és íme, itt vagyunk, felsőbbrendű lények, olyan fogyatékossággal. amely a legnagyobb, egyedülálló erősségünket: a gondolkodóképességünket zagyválja össze. Cornel agya meghibbant…
- Bonyolult szerkezetek is meghibásodhatnak - vágta rá a Kapitány. - Az Új Erin-i agyszakértők majd elemzik a bajt. Cornel rendbe fog jönni, ha nem érte túl nagy sérülés. Az efféle kudarcot lassanként ugyanúgy kiküszöböljük, mint ahogy az összes többit kiküszöböltük.
Jerman erre egy szót sem szólt, s egy perc múlva már csak az alvó Kapitány egyenletes lélegzését hallotta.
A Jubileum, két űrnapon áh folytatta útját, falta a bolygók közti pusztaságot, izzó orrhegye a rendszer vörös törpe napját célozta meg.
A tagbaszakadt Bell, akinek szeme ugyanolyan keményen fénylett, mint a Kapitányé, bejött a fülkébe és felébresztette a nyugtalanul alvókat.
- Az előírt térségen belül felfedeztünk egy bolygót. uram.
- Megvizsgálták?
- Igen. A színkép nem mérgesgázokból álló, nyomokban jelenlevő atmoszférát és felszíni folyékony anyagokat mutat.
A Kapitány feltápászkodott. Bell átvette a kormányzást, miközben a Kapitány és Jerman az egyik radarernyőn a közeledő bolygót figyelte.
A Kapitány maga ellenőrizte a műszereket. Egykettőre határozott.
- Hadnagy, minden embert készenlétbe. Azonnal megpróbálunk keringési pályára térni, és keresünk egy leszállásra alkalmas helyet.
A sérült hajóval nehéz volt manőverezni, de a Jubileum néhány óra múlva nagyszámú aszteroida-hold csapatában már a bolygó körül keringett, olyan pályán. amely a hajót rézsútosan a két sark közé vezette.
- Víz - szólalt meg Bell. - Úgy látom, az egészet nyavalyás víz borítja.
A távolságból, ahonnan figyelték, nagyon sötétnek éjkéknek vagy lilának látszott.
- Amikor legutóbb megkerültük, a Vörös Szektorban valami mást láttam - mondta az egyik matróz.
- Mit? - kérdezte Bell.
- Valamilyen szigetcsoportot, sziklákat, korallzátonyt vagy valami hasonlót, uram. Mintha a víz megtört volna rajtuk.
- Összes keresőket a Vörös Szektorra - rendelkezett a Kapitány -, s ha látnak valamit, nagyítsák fel ezen a képernyőn.
Újból megkerülték a bolygót. Valamennyi házi áramkört arra használtak fel, hagy a kormányműszerek és a segédhajtómű működtetéséhez kellő energiát nyerjenek. Nem ettek meleg ételt, a lakóhelyiségekben megszüntették a villany- és energiaszolgáltatást, s a gravitációs hatást annyira csökkentették, hogy minden hirtelen mozdulatra vigyázniok kellett.
Újból elhúztak az életmentő szektor felett.
- Ott van! - kiáltotta kórusban Bell és Jermann. Ott van!
A matróz lezárta a skálaszabályozót. A Kapitány radarernyőjén megjelent a Vörös Szektor, majd kiterebélyesedett, ahogy a műszer a keresett helyet a maximálisra nagyította fel.
- Állj! - kiáltotta Bell. - Nem megy tovább.
- Egy kis szigetcsoport - mormolta a Kapitány. Ellenőrzésre leküldünk egy műszeres robotrakétát. Bell, intézkedjék.
- Elég erős a rádiónk, hogy vegye a jelzéseket?
- Nem tudom. De meg kell próbálnunk. Szerencsére, a szigetcsoport kiterjedése nem nagy.
- Hova küldjem le, uram?
- Az egyik matróz készen állt, hogy lenyomja az indítógombot.
- Próbálja meg azt a nagy atollt, amelyiknek az a megtört ellipszis alakja van. - A Kapitány szemében újból kemény, jeges fény villant. - A pokolba! Ez a tenger olyan sötét, mint az éjszaka.
Az elmeorvos a Kapitányra pillantott. Hajfürtjeit hátradobta szeméből, s aztán a körben álló matrózokra nézett. Úgy látta, ő az egyetlen, aki a Kapitány megjegyzésének fontosságot tulajdonít. A matrózok higgadtan tovább végezték munkájukat. A szigorú kiképzés során mindannyian megtanulták, hogy csakis mindenkori feladatukra összpontosítsák figyelmüket. Mindennapos dolgaikban nem volt helye a képzelgetésnek.
Jerman is alig-alig mert hinni képzeletének. Óvatosan kibújt az ülésből, és kilebegett a parancsnoki fülkéből. Az az érzése támadt, hogy eközben a Kapitány bosszús pillantást vet rá, de nem volt bizonyos benne.
Amikor elindult Cornel kabinja felé, még agyában visszhangoztak a Kapitány szavai. A betegnek adott altató hatása már bizonyára elmúlt. Jerman félt kinyitni a párnázott ajtót, félt, hogy újra hallja majd azokat a prófétai kiáltásokat. De amikor a kémlelőnyíláson bekukucskált a fülkébe, még sokkal rosszabb érzések fogták el. Cornel hetek óta most először békésen aludt, arcán ártatlan mosollyal. Mintha hosszú. nehéz út után hazaért volna.

A bolygón, ahol a Jubileum végre leszállt, a nappal hosszú volt, a rövid, természetellenes éjszakát pedig a számos kísérő aszteroida mályvaszín fénye világította meg.
Amíg a legénység azon dolgozott, hogy felfedje a sérülés valódi nagyságát, s ha lehet, kijavítsa a hajót, addig a Kapitány sugármotoros kutterén többször is felfedező útra indult. A kis hajó hatósugarán belül semmit sem talált. Azon a kis atoll-láncon kívül, ahol most a Jubileum bizonytalanul álldogált, az egész bolygó felszínét körös-körül mindenütt áramlatok és tengeri élet nélküli folyadék borította. Az űrutazók jobb ötlet híján ezt Tengernek nevezték, alkotóelemét pedig víznek. Valójában nem volt víz, összetételét semmiféle elemzéssel nem tudták megállapítani.
A Kapitány elrendelte, hogy vegyenek mintát belőle, ez volt ugyanis a szabályos eljárás minden új - akár szándékos, akár kényszerű - leszálláskor. De a folyadék dacolt velük. Vagy azonnal megsemmisítette önmagát, vagy pedig ismeretlen körülmények és a környezet hatására szerkezete megváltozott. A tartályok már néhány órával megtöltésük után teljesen üresek, teljesen szárazok voltak.
A hajó már néhány, földi napnak megfelelő ideig a bolygón tartózkodott, amikor a Küldöttek megérkeztek. De senki sem ismerte fel bennük a Küldötteket. Sőt, Jerman határozott csalódást érzett.
Betege a leszállás óta eltelt időt különös, csaknem világos elmeállapotban s nyugalomban töltötte. Amikor a harsogó hangok beszélni kezdtek hozzá, az elmeorvos eleinte nem is vette észre, hogy nem emberi hangok szólnak. Azt hitte, szegény Cornelen újból erőt vett az őrület.
Csak amikor leghatásosabb gyógyszereivel is kudarcot vallott, kényszerítette rá a nyugtalanság, hogy alaposabb figyelmet fordítson Cornel őrjöngő szavaira. Ellenőrizte, hogy nem tévedett-e, s aztán behívta a Kapitányt.
ENNEK A… KOLLÉGÁJUKNAK ÚTJÁN… BESZÉLÜNK ÖNÖKHÖZ. Cornel ajka nem moccant. A különös, torz hangok a torkából jöttek, olyan erős rezonanciával, amilyennel a hegyek között szólhat egy rosszul beszabályozott hangosbeszélő.
ÜDVÖZÖLJÜK ÖNÖKET… (itt a bolygó neve következett, egy sok szótagból álló név, amelyből semmit sem értettek) ITT VAGYUNK MINDENÜTT ÖNÖK KÖRÜL, DE NEM TUDJUK LÁTHATÓVÁ TENNI MAGUNKAT… MERT A LÉTSÍKJAINK KÜLÖNBÖZŐEK… AZ ÁTVÁLTÁS PEDIG VESZÉLYES VOLNA… NINCSENEK ROSSZ SZÁNDÉKAINK… ISMÉTELJÜK, NINCSENEK ROSSZ SZÁNDÉKAINK… SÉRÜLT ŰRHAJÓJUKAT SEGÍTSÉGÜNK NÉLKÜL… NEM TUDJÁK… KIJAVÍTANI…
- Hülyeség! - mordult fel a Kapitány. - Remélem, nem azért ráncigált ide, hogy ennek a tébolyult embernek az őrjöngéseit hallgassam.
Jerman nem válaszolt. Az üzenet rendíthetetlenül tovább folytatódott.
KÉRJÜK, HALLGASSÁK MEG… MILYEN FELTÉTELEK MELLETT NYÚJTHATUNK SEGÍTSÉGET… BIZTOSÍTHATJUK SZABAD ELVONULÁSUKAT.
- Ördög-pokol! Nem hallgatom tovább. - A Kapitány ősz haja tövéig kivörösödött mérgében. Felrántotta Cornel fülkéjének ajtaját és elviharzott.
Cornelből szakadatlanul áradtak tovább a makacs hangok. Most, úgy tűnt, Jermanhoz szólnak.
ÖN ELFOGULATLAN ELMÉVEL HALLGATTA SZAVAINKAT… HOLNAP VISSZAJÖVÜNK… ÉS MEGISMÉTELJÜK FELTÉTELEINKET… GYŐZZE MEG A PARANCSNOKOT… MÉLTÁNYOSAK VAGYUNK ÉS A FELTÉTELEINK IS MÉLTÁNYOSAK LESZNEK. ÜDVÖZÖLJÜK ÖNT. VISZONTHALLÁSRA HOLNAP.
Jerman már kinyitotta száját, hogy válaszoljon, de a szavak kiszáradt torkában rekedtek.
Cornel teljesen magába roskadva feküdt az ágyon, akár egy összeesett bábfigura, amelynek előadás után elengedték a zsinegjeit. Jerman, mint egy leszidott iskolásfiú, ajkát nyalogatta, s aztán kisurrant, hogy megkeresse a Kapitányt.
Aznap éjjel a betápláló csőnek az a része, amelyet napok óta formáltak és illesztgettek össze, a hegesztés helyén szétvált, s a Jubileum ugyanolyan sérült volt ismét, mint leszálláskor volt.
A Kapitány mogorva arccal elrendelte, hogy adagolják a hajó élelemkészleteit. A legénységet váltott turnusokban éjjel-nappal dolgoztatta, hogy kijavítsák a hibát, de bonyolult, nagyszerű szerszámaikkal, noha azok továbbra is kifogástalanul működtek, nem sokra mentek. Mintha valamilyen függöny ereszkedett volna le közéjük és a hajó közé. Hiábavaló munkájuk közepette narancsszínű szikrák záporoztak alá és tűntek el a talajon.
Jerman esténként bement Cornel fülkéjébe, hogy fenntartsa a kapcsolatot a Küldöttekkel. A tébolyult embernek alig-alig volt önálló léte. Egész nap hallgatott, már csak az érintkezés eszközévé lett: mintha mindig üres lett volna, kivéve, amikor a bolygó lakói használták.
A Küldöttek minden este megjelentek, mind határozottabban, mind hajthatatlanabbul követelték, hogy a Kapitánnyal tárgyalhassanak.
Első megjelenésük után három nappal a Kapitány végre felhagyott a próbálkozással, hogy kijavítsa a Jubileumot. A kimerült legénységnek dupla adag élelmet és altatót osztott ki.
Jóformán mindenki ott aludt el, ahol evett. Csak Jerman kereste fel a Kapitányt az elhagyott rádiósfülkében, ahol legutóbbi erőfeszítéseire, hogy valamelyik adóval kapcsolatot teremtsen, néma, immár örökkévaló csend volt a válasz.
Pillantásuk találkozott.
- Ön, ugye, már bevallotta magának, hogy léteznek? - kérdezte Jerman.
Az űrhajós elfordította fejét. Öregebbnek látszott, s világos szemében immár nem tükröződött olyan eltökéltség, mint a válság első napjaiban.
- Nem tudom, mi a szándékuk velünk. Mit akarnak? Kényükre-kedvükre ki vagyunk szolgáltatva. Mindent elvehetnek tőlünk… a hajót, az életünket… bármit. amit csak akarnak.
- Nem tudhatja, mit akarnak, amíg nem beszél velük. - Hogyan kívánhatja tőlem, hogy egy őrülttel tárgyaljak?
- Nem Cornel beszél - unszolta Jerman a Kapitányt. - Tudja, mit mondok? Azt hiszem. épp a betegsége miatt választották ki őt. Elvesztette eszét, s ez lehetővé tette, hogy az agyába férkőzzenek. Lehet, hogy évszázadok óta erre vártak. Azért ejtettek csapdába minket, mert tudták; milyen beteget szállítunk. Valamilyen szándékuk van velünk.
- Menjünk - mondta a Kapitány. - Majd kiderítjük.
Kettesben végigmentek az alvó hajón. A betegszoba ajtajúhoz érve Jerman óvatosan kinyitotta a kémlelőnyílást. Cornel nyugtalanul hánykolódott az ágyon.
- Nyissa ki az ajtót - utasította Jermant a Kapitány. Az elmeorvos előtt lépett be a fülkébe. Cornel mozdulatlanságba roskadt.
ÜDVÖZÖLJÜK… KAPITÁNY. ÜDVÖZÖLJÜK. A Küldött hangja vagy tán a hangok kórusa? - idegen világok mélységeiből áradt feléjük a résen át, amelyre azok oly régen vártak. s amelyet oly körültekintően választottak meg.
S ezek után udvariasan, de hajthatatlanul előadták, milyen feltételek mellett engedélyezik a Jubileumnak a szabad elvonulást.
A Küldöttek - nevük az emberek számára érthetetlen - a tejutakon át évszázadok óta figyelték az emberiség sejlődését. Most ebben a térségben eljött az ideje, hogy kijelöljék a határokat. Az emberek minden más irányban tovább terjeszkedhetnek, de a Tejútnak azokra a részeire, ahol a Küldöttek már régen kifejlesztették saját, önálló kultúrájukat, nem hatolhatnak be.
A Küldöttek a maguk szférájában elegendő erővel rendelkeznek, hogy az űrhajó kijavítását és távozását megakadályozzák. Ahogy azt Jerman sejtette, Cornel miatt tervelték ki olyan gondosan a hajó ideirányítását.
A Küldöttek a Jubileum szabadonbocsátásáért cserébe azt követelték, hogy a Kapitány vigye el a határvonal kijelölésére irányuló figyelmeztetésüket a Tejútnak azokra a területeire, amelyeket az emberek meghódítottak.
- Miért ne volna lehetséges, hogy fejlődési formáink érintkezzenek és együttműködjenek egymással? - kérdezte a Kapitány. Most, hogy már legyőzte kétkedését s tudomásul vette, hogy más értelmes lények is léteznek, világűr-erkölcsi kiképzése újból felülkenekedett.
- Két olyan kultúra, mint az önöké és a miénk, rendkívül üdvös erőnek bizonyulhat. Ha együttműködünk, mindkét létforma ismeretanyagában, fejlődésében és az egész Világegyetemben, amelyet megosztunk egymással, nagy űröket hidalhatunk át.
MAGUKNAK EMBEREKNEK… VAN MERSZÜK ILYEN JAVASLATTAL ELŐÁLLNI? E kérdés hitetlenkedőn és gúnyosan hangzott, már amennyire a Küldöttekben emberi érzelmeket lehetett felfedezni. HÁT MI TÖRTÉNT AZ ÖSSZES OLYAN FEJLŐDÉSI FORMÁVAL, AMELLYEL AZ EMBERISÉG KAPCSOLATBA KERÜLT? ELPUSZTÍTOTTÁK ŐKET. ITT NINCS HELYE A VITÁNAK. (A Kapitánynak tarkán akadt az ajkára kívánkozó válasz.) A KÖVETKEZŐ FELTÉTELEKET AJÁNLJUK ÖNÖKNEK.
ELPUSZTÍTANI NEM TUDJUK ÖNÖKET, DE SAJÁT MAGUKAT FOGJÁK ELPUSZTÍTANI… HA MEGTAGADJÁK, HOGY ELVIGYÉK FAJTÁJUKHOZ A FIGYELMEZTETÉSÜNKET. A MOSTANI ÉS A RÉGI LÉNYÜK KÖZTI KAPCSOLAT MÁR IGEN LAZA. A Kapitány vállat vont.
- Nem kezeskedhetem érte, hogy a mi civilizációnk hinni fog nekem, vagy hogy egyáltalán figyelemre méltatja az önök figyelmeztetését.
CSAK ANNYIT KÉRÜNK, HOGY KÖZVETÍTSE AZ ÜZENETÜNKET.
- Megteszem.
DE VAN MÉG EGY FELTÉTELÜNK.
A Kapitány semmit sem szólt, s a hang folytatta: ITT HAGYJÁK ÉS A MI GONDOZÁSUNKRA BÍZZÁK AZT A CORNEL NEVŰ EMBERT, AKIN KERESZTÜL BESZÉLÜNK ÖNÖKHÖZ.
A Kapitány már válaszra nyitotta száját, de aztán, mielőtt még bármit mondott is volna, becsukta. Jerman az arckifejezéséből nem tudta kiolvasni, vajon a válasz határozott "nem" vagy közömbös "igen" lett volna.
MI A VÁLASZA, KAPITÁNY?
- Fajtánkból senkit sem hagyhatunk idegen kezekben.
DE EZ A LÉNY MÁRIS MÁS, MINT ÖNÖK. AZ AGYÁBÓL TUDJUK HIÁNYZIK AZ ÖNÖKRE JELLEMZŐ ÉRTELEM.
- Meg kell gondolnom a dolgot - mondta a Kapitány rövid szünet után.
EGY ÓRÁN BELÜL VÁLASZOL? - Holnap újból idejövök.
Jerman karon ragadta a Kapitányt. Haja aggódó, kisfiús arcába hullt. - Egyezzen bele - suttogta kétségbeesetten. - Ez az egyetlen reményünk, hogy elmenjünk innen.
- Holnap újból visszajövök - mondta a Kapitány, mintha nem is hallotta volna.
ÜDVÖZÖLJÜK KAPITÁNY. A HOLNAPI VISZONTHALLÁSRA. ITT VÁRJUK.
Az utolsó visszhang is elhalt a hosszú folyosókon, amelyeken a küldöttek jöttek. Cornel megmozdult, felébredt, ránézett a két férfira, akik ilyen váratlanul megosztották vele börtönét, majd megfékezhetetlen nevetésben tört ki.

Vajon hallanak minket? Felfogják gondolatainkat? Jerman egy számolótömbből kitépett papírra reszkető kézzel felírta kérdéseit és a papíri az asztalon át a Kapitány elé tolta.
Bell-lel együtt a Kapitány fülkéjében voltak. A legénységet tájékoztatták válságos helyzetük legújabb fejleményeiről. A határidő már közeledett, de a Kapitány még most sem árulta el, hogyan döntött.
Szánakozva nézett a fiatal elmeorvosra. Nem felelt a kérdéseire.
- Nem adhatom nekik Cornelt - mondta ehelyett nyugodt hangon. - Ezt maga is nagyon jól tudja.
- Miért? Hiszen már úgyis elvesztette minden emberi vonását. Meghatározott időn belül Új Erinbe kellett volna vinnünk. Ez már bizonyára lejárt. Most már a legjobb orvosok sem tudnának segíteni rajta. Nem áldozhat fel mindannyiunkat…
- A teendőnk teljesen világos - válaszolta a Kapitány. - A tizennyolcadik cikkely kimondja, hogy sem élő, sem holt emberi organizmust nem szabad olyan helyen hagyni, ahol az emberi fajtól idegen erők birtokába juthat.
- De Cornelt semmire sem használhatják fel - kiáltotta Jerman. - Hiszen már nem is ember.
- Úgy van. S miért nem ember? Mert megbomlott az agya. Feleljen! Mi vezetett minket a Föld vén tengereiből odáig, hogy két lábon járjunk, hogy meghódítsuk a Naprendszert és kiterjesszük hatalmunkat a csillagok fölé? Az értelem! Az öntudat. Mármost, ha ön egy másfajta értelmes lény volna, amely az Emberben fenyegető veszedelmet lát, hogyan pusztítaná el az Embert?
- Elvenném az eszét - válaszolta Bell. A tagbaszakadt hadnagy aggodalomtól barázdás arccal nézett parancsnokára. Látszott, beletörődött sorsába. Ugyanolyan kiképzésben részesült, mint a Kapitány, s így előre látta, hogyan fog végződni a vita.
- Nem - mondta Jerman. - Ezt nem hiszem.
- Pedig így van. Ezért akarják Cornelt megkaparintani - felelte türelmesen a Kapitány. - Ízekre szedik az agyát, hogy megállapítsák, miképpen lehet mindannyiunk agyát megváltoztatni. Ha elvégezték a szükséges kutatómunkát, ugyanúgy beszélhetnek majd valamennyiünk agyában, mint ahogyan most Cornelében beszélnek. Olyan fegyver lesz a kezükben, amellyel szemben az emberiség még csak nem is gondolt eddig a védekezésre.
- De hisz ezt már megvalósították - érvelt Jerman. - Hisz Cornel agyába már beférkőztek.
- Ez igaz. De azt hiszem, ameddig nem tudják kivinni őt a hajóból. ameddig nem tudnak nekilátni, hogy ugyanarra az életsíkra helyezzék át, amelyen ők maguk és az átkozott vizük van, addig nem foghatnak hozzá a részletes elemzéshez. Lehet, hogy ez idő szerint csak a hogyant ismerik. a miértet még nem. A problémának még csak a felszínén tapogatóznak.
- Olyan alkalmat szalasztunk el, amely még egyszer tán nem adódik az életünkben. Mi vihetnénk meg a hírt az emberiségnek, hogy a Világegyetemben még egy, hatalmas értelmi képességekkel rendelkező hatalom létezik.
- Túl nagy árat fizetnénk érte - jegyezte meg a Kapitány. - És az is lehet, hogy egyszersmind az értelmünk elpusztításának csíráját is magunkkal vinnénk.
- És ha indítékaik pusztán védelmi jellegűek?
- Ezt is meggondoltam. Az ég szerelmére! Hát azt hiszi, én nem akarok életben maradni, Jerman? De a logikám azt diktálja, hogy egy értelmes lény, amely ilyen gondosan tervez és így kivárja az alkalmat, nem valószínű, hogy védelemre szorítkozzék, és mindörökre megelégedjék a maga szférájával.
A Kapitány egy pillanatra elhallgatott.
- Lehet - mondta aztán felsóhajtva -, hogy egy szép napon kiegyezünk egymással. De most mi itt nem tehetünk egyebet. mint hagy terveik végrehajtásában ezt az egy lépést meghiúsítsuk.
- Talán most is hallanak minket. Nem fognak közbelépni? - szólt Bell. Beletörődött sorsába, s a Kapitánnyal együtt már csak a megteendő, utolsó. logikus lépéseken törte a fejét.
- Nem. A hajón belül, azt hiszem, tehetetlenek. De hát mindjárt meglátjuk. Menjünk.
A három férfi kezet fogott.
- Azt mondták, nem tudnak elpusztítani minket szólt elkeseredetten Jerman, amikor kiléptek a fülkéből. - Valóban - mondta a Kapitány -, de emlékezzék vissza, hogy ehhez hozzáfűzték: "saját magukat fogják elpusztítani". Azt hiszem, értem, mit akartak mondani ezzel. Gondolja meg! Mennyit nőtt a szakálla, mióta ebben a válságos helyzetben vagyunk? Miért nem jár egyetlen kronométer sem? Még azok sem, amelyeket kézzel húzunk fel és állítunk be?
Jerman és Bell rábámult. Az elmeorvos fejét ingatta. - Egek! - suttogta Bell.
- Ahhoz, hogy idehozzanak minket - mondta a Kapitány -, úgy látszik, az kellett, hogy kiemeljenek az időből… a mi időnkből… s valahol az ő és a mi létünk között függve tartsanak minket. Sajnos, csak ők ismerik a titkát, hogyan térhetnénk vissza.
A legénységet tájékoztatták a Kapitány döntéséről. A hajó némaságba burkolózott, amikor a Kapitány Bell és Jerman kíséretében Cornel fülkéjébe ment. Jerman azt képzelte, hallja, ahogy a súlyos pisztolytáska minden lépésnél a Kapitány csípőjéhez csapódik.
Mihelyt kinyitották a fülke ajtaját, a Küldöttek a rábeszélés és a fenyegetés áradatát zúdították rájuk. ÉRTELMES LÉNYEK CSAK NEM FOGJÁK KICSINYES ÖNTELTSÉGBŐL ELPUSZTÍTANI ÖNMAGUKAT. GONDOLJAK MEG A DOLGOT. KÖVETELJÜK, HOGY GONDOLJAK MEG…
A Kapitány kihúzta táskájából rövid távú atomizáló fegyverét. Lassú mozdulattal megtöltötte, mintha csak felszólítaná a látogatókat, akadályozzák meg, ha tudják.
PARANCSNOK! NE TEGYE! EZ KÉPTELENSÉG, RAGASZKODUNK HOZZA. ÚJ JAVASLATOT TESZÜNK…
- Köszönöm - válaszolta a Kapitány. - Az első fordulót, úgy látszik, mégis mi nyertük. - Hangjából egy árnyalatnyi fanatizmus csendült ki.
Felemelte a pisztolyt. Ilyen távolságból abszolút átütőereje volt, bármilyen korlátot próbáltak is a Küldöttek elébe állítani. Az átütött szerv feltétlenül elpusztul.
- Az éjszaka vizeinek kellős közepébe - nyöszörgött Cornel. - Az éjszaka…
- Ne féljen - szólt a Kapitány. - Ezúttal, azt hiszem, mi is magával megyünk. - És megnyomta a ravaszt.
Az összes mutató - karóráikon és a Jubileum kronométerein - görcsösen előreszökkent, az idő egy töredékének elmúltát jelezte. A műszertábla felrobbant. Idegtépő fényív villant fel, s a kormánykonzolon valamennyi mutató nullára lendült. A világító csillagtérképek a fő útvonalakkal szertefoszlottak, a képernyők kihunytak, akár egy vak ember fátyolos, opálos szemgolyói.
Egy másodperccel később semmi sem látszott, csak a határtalan, puszta sötétség, s a végek meg Új Erin közt tovasodró, fekete, súlytalan hamu.

Vámosi Pál fordítása