Robert Bloch - Richard Clayton különös repülése

Richard Clayton felkészült, és most úgy állt ott, mint a búvár, aki a magas trambulinról készül alávetni magát a kéklő mélységbe. A trambulin egy ezüstös űrhajó volt, ő pedig nem alászállni készült, hanem fel, a kék égbe. Továbbá nem húsz- vagy harminclábnyi út megtételére készült, hanem több millió mérföldesre.
A pufók, kecskeszakállas tudós mély sóhajjal nyúlt a hideg acélfogantyú felé, szemét lehunyta, és megrántotta.
Egy pillanatig nem történt semmi.
Majd egy hirtelen rándulás a padlóra lökte Claytont. A Future elindult!
Egy madár csapkodó szárnyai, amint az ég felé röppen, verdeső pilleszárnyak, ugrásnak feszülő izmok remegése - ilyen volt a rázkódás.
A Future űrhajó vadul remegett. Jobbra-balra dülöngélt, az acélfalakat tompa dübörgés remegtette. Richard Clayton kábultan hevert, közben éles sivítás harsant a hajóban. Feltápászkodott, lehorzsolt homlokát dörzsölgette, és a priccshez támolygott. A hajó haladt, de a szörnyű remegés nem akart megszűnni. A műszerekre pillantott, és halkan káromkodott.
- Te jó isten! Szétment a műszerfal!
Valóban. A műszerfal a rázkódástól darabokra hullott. A törött üveg a padlóra esett, és a fogantyúk tehetetlenül himbálóztak a csupasz műszertáblán.
Clayton kétségbeesetten ült. Ez egyszerűen katasztrófa. Gondolatai visszaugrottak az időben harminc évet, amikor tízéves fiúként lázba jött Lindberg repülésétől. Felidézte tanulmányait; miként mozgósította milliomos apja pénzét, hogy olyan repülő gépezetet építsen, amely meghódítja az űrt.
Richard Clayton évekig dolgozott, álmodozott és tervezgetett. Tanulmányozta az oroszok rakétáit, létrehozta a Clayton Alapítványt, mérnököket, matematikusokat, csillagászokat és technikusokat gyűjtött maga köré, hogy vele dolgozzanak.
Azután felfedezték az atommeghajtást, és a future felépült. A Future ablaktalan acél- és dúralumínium burkát gondos eljárással szigetelték. Az aprócska kabinban voltak az oxigéntartályok, az élelmiszertabletta-készletek, az energiafejlesztő vegyszerek, a légkondicionáló berendezés - és hatlépésnyi hely egy ember számára.
Apró acélkamra volt, de Richard Clayton vágyai valóra válását látta benne: rakéták segítségével legyőzni a Föld gravitációját, azután atomhasadás-meghajtással repülni tovább; Clayton a Marsra akart eljutni, majd visszatérni.
Tíz évet vesz igénybe az út a Marsig, tíz évet a visszaút, mert a járművet a leszálláshoz segédrakéta-meghajtással is ellátták. Ezer mérföld óránként - nem az az elképzelt "fénysebességű" utazás, hanem lassú, egyenletes és tudományosan megalapozott. A műszereket előre beállították, ezért Claytonnak nem kellett vezetnie járművét. Minden automatikusan működött.
- De mi lesz most? - kérdezte Clayton az összetört üveget bámulva. A külvilággal megszűnt a kapcsolata. Képtelen lesz a műszerfalon nyomon követni az utat, képtelen megállapítani az időt, a távolságot és az irányt. Itt fog ülni tíz, húsz évig - egyes-egyedül egy parányi fülkében. Könyvek, újságok, játékok számára nem volt itt hely. Fogoly volt a végtelen fekete űrben.
A Föld már messze elmaradt odalent; hamarosan ragyogó zöld fényű gömb lesz, kisebb, mint elöl a vörös fényű gömb - a Mars fénylő gömbje.
A repülőtéren nagy tömeg gyűlt össze, hogy lássa őt felszállni; asszisztense, Jerry Chase tartotta kordában őket. Clayton elképzelte, amint figyelik, ahogy a fénylő acélhenger a magasba emelkedik a rakéták gázcsóváin, és puskagolyóként süvít az égbe. Azután a henger eltűnik a kékségben, a tömeg hazamegy és elfelejti az egészet.
Ő azonban itt marad a hajóban - tíz évig, húsnévig.
Igen, itt marad, de mikor szűnik már meg a rázkódás? A falak és a padló remegése szinte kibírhatatlan volt; sem ő, sem a szakértők nem számítottak erre a problémára. A rázkódás hasogatta fájó fejét. Mi lesz, ha nem lesz vége; ha az egész út során tart? Meddig bírja ki, hogy ne őrüljön bele?
Gondolkodni tud. Clayton leheveredett a priccsre, és emlékezett-felidézte élete minden egyes apró részletét, születésétől mostanáig. És szánalmasan rövid idő alatt kimerítette egész memóriáját. Utána pedig csak a szörnyű robajt érezte maga körül.
- Gyakorolhatok - szólalt meg fennhangon, és végigment a fülkén: hat lépés előre, hat vissza. Ebbe beleunt. Felsóhajtott. Odalépett az élelmiszertároló szekrényhez, és lenyelte a kapszuláit. - Mégsem tölthetem evéssel az egész időt állapította meg szárazon. - Egy nyelés és kész.
A dübörgés letörölte arcáról a mosolyt. Észveszejtő volt. Újból lefeküdt a rázkódó priccsre, bekapcsolta az oxigént: hadd frissítse az áporodott levegőt.
Aludni fog, aludni, ha tud ettől az átkozott rázkódástól. Próbálta elviselni a kibírhatatlan, csöndet szétszaggató robajt, és eloltotta a lámpát. Gondolatai különös helyzete körül forogtak: fogoly a világűrben. Odakünn keringenek a fénylő bolygók, és száguldanak a csillagok a Semmi tintafekete sötétjében. Ő itt biztonságban és kényelemben fekszik egy rázkódó fülkében: biztonságban a dermesztő hidegtől. Csak ez a borzasztó vibrálás abbamaradna!
Volt azért valami jó is. Nincsenek újságok, amelyek az út során az ember ember elleni kegyetlenségéről szóló beszámolókkal kínoznák, sem az ostoba, bosszantó rádió- vagy televízióműsorok. Csak ez az átkozott, mindent betöltő rezgés…
Clayton elaludt, miközben száguldott az űrben.
Nem volt nappal; mikor felébredt. Nem volt sem nappal, sem éjszaka. Csupán ő maga volt és a hajó az űrben. Meg az állandó remegés, amely kitartóan ütötte az agyát. Clayton reszkető lábbal a szekrényhez ment, és megette a tablettáit.
Azután leült, és megpróbált úrrá lenni a helyzeten. Kezdett erőt venni rajta a magányosság szörnyű érzése. Annyira elszigetelt volt - elvágva mindentől. Nem tudott mit tenni. Rosszabb, mint a magánzárkába zárt raboknak; azoknak legalább nagyobb a cellájuk, látják a napot, beszívhatják a friss levegőt, és olykor még emberi arcot is megpillanthatnak.
Clayton emberkerülőnek, zárkózottnak tartotta magát. Most azonban egy másik arc látványára vágyott: Ahogy teltek az órák, furcsa ötletei támadtak. Látni akarta az életet bármilyen formában; egy vagyont adott volna akár egy rovar társaságáért is száguldó börtönében. Egy emberi hang maga lenne a mennyország. Annyira egyedül volt.
Nincs mit tenni, csak tűrni a rázkódást, róni a padlót, enni a tablettákat, megpróbálni aludni. Nincs mire gondolni. Clayton alig várta már az időt, amikor majd körmöt kell vágnia; órák hosszat fogja elvégezni ezt a feladatot.
Alaposan átvizsgálta ruházatát, órákig bámulta a kis tükörben szakállas arcát. Memorizálta testét, tüzetesen tanulmányozott minden tárgyat a Future kabinjában.
És még mindig nem volt elég fáradt, hogy újra aludjon.
Állandó, hasogató fejfájás kínozta. Sikerült hosszan lehunyva tartania a szemét és félálomba merülnie, amelyből a rázkódás riasztotta föl.
Mikor végre feltápászkodott, és bekapcsolta a világítást, némi friss oxigénnel együtt, szörnyű felfedezést tett.
Elvesztette az időérzékét.
- Az idő relatív - mondták mindig neki. Most felismerte az igazságot. Nem volt semmije, amivel az időt mérhette volna - sem órája, sem egy pillantás a Napra, a Holdra vagy a csillagokra, nem végzett rendszeres tevékenységet sem. Mióta van úton? Akármennyire erőlködött, nem tudott visszaemlékezni.
Hatóránként evett? Vagy tíz? Netán minden huszadikban? Egyszer aludt naponta? Egyszer minden harmadik vagy negyedik napon? Milyen gyakran sétált át a kabinon?
Mindenfajta viszonyítási eszköz nélkül teljesen elveszett volt. Oda sem figyelve kapta be a tablettákat, és megpróbált gondolkozni az érzékeit betöltő dübörgés ellenére.
Szörnyű volt. Ahogy az idő kicsúszott a kezéből, ugyanígy hamarosan elveszíts heti az évtudatát is. Megbolondul itt az űrhajóban, amely egyre száguld a bolygóközi térben. Egyedül, egy kicsiny cellában kínlódva kellett valamilyen kapaszkodót találni. Mi az Idő?
Nem akart többé erre gondolni. Nem akart többé semmire sem gondolni. El kell felejtenie a világot, melyet elhagyott, különben az emlékezés a tébolyba kergeti… - Félek - suttogta. - Félek egyedül a sötétben. Talán már elhagytam a Holdat.
Talán már millió mérföldre járok a Földtől - vagy tízmillióra.
Clayton rájött, hogy magában beszél. Ez az őrület útja. De nem tudta abbahagyni, mint ahogy a körülötte dübörgő, hasogató rezgés ellen sem tehetett semmit.
- Félek - suttogta, és hangja üresen kondult a zümmögő kicsiny helyiségben. - Félek. Hány óra van?
Elaludt, miközben tovább motyogott, az idő pedig suhant tova.
Clayton új erőre kapva ébredt. Elmúlt a szorongása, állapította meg. A kinti nyomás, noha kiegyenlítették, hatott az idegeire. Az oxigén kábíthatta el, és a tabletta-diéta sem esett jól. De a gyengeség elmúlt. Elmosolyodott és sétált a kabinban.
Aztán visszatértek a gondolatai. Milyen nap van? Hány hét telt el az indulás óta? Talán már hónapok; egy év, két év. Olyan távolinak tűnt minden, ami, szinte egy álom része. Közelebb érezte most magát a Marshoz, mint a Földhöz; a visszatekintés helyett kezdett előrenézni.
Egy ideje minden gépiesen történt. Be- vagy kikapcsolta a világítást, szükség szerint, ösztönszerűen ette a tablettákat, gondolkodás nélkül lépkedett a padlón, automatikusan kezelte a levegőrendszert, aludt, anélkül hogy tudta volna, mikor és miért.
Richard Clayton fokozatosan megfeledkezett a testéről és környezetéről. A rázkódó dübörgés az agyában szinte részévé vált; egy fájó résszé, amely tudatta vele, hogy a világűrön át száguld egy ezüstlövedékben. Ennél többet nem jelentett, mert Clayton nem beszélt többé magában. Megfeledkezett önmagáról, és csak a közeledő Marsról álmodott. A hajó minden rándulása azt zümmögte: Mars… Mars… Mars.
Csodálatos dolog történt. Leszállt. Zuhanórepüléssel, rázkódva. Szelíden pihent a vörös bolygó gőzölgő pázsitján. Hosszú ideje érezte már Clayton az idegen gravitáció erejét, tudta, hogy hajójának automatikus berendezései kikapcsolják az atommeghajtást, és a Mars természetes gravitációs vonzását használják.
A hajó most földet ért, és Clayton kinyitotta az ajtót. Letörte a zárat, és kilépett. Könnyedén szökdelt a bíbor füvön. Teste friss volt, szabad. A levegő friss volt, a napfény erősebbnek, áthatóbbnak tűnt, noha a ragyogó bolygót felhők fátyolozták.
A távolban magasodtak az erdők a zöld erdők; a buján tenyésző fákon bíbor gyümölcsök. Clayton otthagyta a hajót, és a hűs liget felé közeledett. Az első fa ágai két végtagként hajoltak a földre.
Végtagok - végtagok voltak! Két zöld kar nyúlt felé. Karmos ágak kaptak utána és emelték a magasba. Hideg kötelékek, csúszósak, akár a kígyó, tartották szorosan, nekinyomva a sötét fatörzsnek. És most rábámult a levelek között a bíbor gyümölcsökre.
A bíbor gyümölcsök - fejek voltak.
Gonosz, bíbor arcok meredtek rá, rothadó szemek, mint a korhadó mérges gombák. Valamennyi arc karfiolszerűen ráncos volt, és a kocsonyás tömeg alatt hatalmas száj tátongott. Minden bíbor fejnek volt egy bíbor szája, és mindegyik nyitott bíbor szájból vér csöpögött. A fakarok most még szorosabban préselték oda a hideg, vonagló törzshöz, és az egyik bíbor arc - egy asszony arca - megindult felé, hogy megcsókolja.
A vámpír csókja! Vörösen ragyogott a vér a mozgékony, érzéki ajkakon, ahogy az övéhez közeledett. Küszködött, de az ágak szorosan fogták, és a csók elérte, hideg, akár a halál. Jeges lángja végigsistergett egész lényén, elborította érzékeit.
Azután Clayton felriadt és tudta, hogy álom volt. Teste verejtékben fürdött. Ez felhívta a figyelmét a testére. A tükörhöz támolygott.
Egyetlen pillantás, és hátratántorodott rémületében. Ez is az álom része?
A tükörbe bámulva Clayton egy öregedő ember arcát látta. A barázdált és ráncos arcot hosszú szakáll keretezte, egykor telt orcái beestek. De a legrosszabb a szeme volt - Clayton nem ismerte fel saját szemeit. Vörösen és mélyen ültek csontos üregükben, és a rémület vad fényében égtek. Megérintette arcát, és kék eres kezet látott a tükörben, amint őszülő hajat simít végig.
Az időérzéke részben visszatért. Évek óta van itt. Évek óta. Megöregedett!
Persze a szokatlan életmód nyilván gyorsabban öregíti, de ezzel együtt hosszabb időnek kellett eltelnie. Clayton tudta, hogy hamarosan útja végére ér. El akarta érni, mielőtt újabb álmok lepik meg. Mostantól kezdve egészségének és maradék erejének küzdenie kell a láthatatlan ellenség, az Idő ellen. Visszatámolygott a priccshez, miközben a rángatódzó, repülő fémszörnyeteg, a Future, száguldott a csillagközi térfeketeségében.
Most odakint dörömbölni kezdtek a hajó falán; fémkarjaikkal betörték az ajtót. A fekete fémszörnyek vasléptekkel dübörögtek befelé. Könyörtelen, acélmetszésű arcuk kifejezéstelen maradt, miközben megragadták Claytont, és kivonszolták. Keresztülhurcolták a vasfennsíkon, merev léptű, csattogó lábuk megcsendült a fémen. A hatalmas, merev aknák körös-körül ezüstszínű tornyokká emelkedtek, és őt bevitték a vastoronyba. Fel a lépcsőn, csitt-csatt, csattogtak a fémlábak.
A vaslépcsők végtelenbe nyúltak, de ők csak vonultak. Arcuk merev volt, a fém nem izzad. Sosem fáradnak el, Clayton viszont csak egy ziháló emberi roncs volt, mire elérték a kupolát, és a toronyszobában az uralkodó elé lökték. A férfihang gépiesen zümmögött, akár egy törött hanglemez.
- Egy - madárban - találtuk - Mester.
- Lágy - anyagból - áll.
- Valami - furcsa - módon - élő - lény.
- Egy - állat.
Azután a dübörgő hang a terem padlójáról:
- Éhes vagyok…
A padlóból kiemelkedő vastrónuson a Mester. Csak egy hatalmas vascsapda, akkora acél állkapcsokkal, mint egy markológépé. Az állkapcsok kitárultak, megvillantak a borzalmas fogók. A mélyéből egy hang kondult:
- Etessetek meg.
Vaskarjaikkal előretaszigálták Claytont, és ő belezuhant a szörny vas állkapcsai közé… Az állkapcsok összezárultak, és élvezettel marcangolták az emberi húst…
Clayton sikoltva éteredt fel. A tükör felragyogott, amikor reszkető keze megtalálta a villanykapcsolót. Egy szinte teljesen fehér hajú öregember arcába bámult, Clayton aggastyán lett. És nem tudta, elméje kitart-e.
Tablettát enni, járni a kabinban, fülelni a hümmögést, bekapcsolni a levegőt, feküdni a priccsen. Ez minden. És… várni. Várni egy zümmögő kínzókamrában, órákig, napokig, évekig, évszázadokig, az örökkévalóságig.
És minden örökkévalóság egy álom. Leszállt a Marson, és a szürke ködből előgomolyogtak a kísértetek. Árnyak voltak a ködben, mint a nyálkás ektoplazma, keresztüllátott rajtuk. De csak gomolyogtak, közeledtek, és halk hangjuk a lelkében suttogott.
- Itt van az Élet - susogták. - Mi, akiknek telke átszelte az űrt a halálban, az Életet várjuk, hogy lakmározhassunk. Gyerünk, mulassunk.
És szürke fátylakkal borították be őt, és szürke, hegyes szájukkal szívták a vérét… Újra leszállt a bolygón, és nem talált semmit. Abszolút semmit. A felszín csupasz volt, és a látóhatár a semmibe nyúlt. Nem volt sem ég, sem nap, csak a föld; minden irányban végtelén.
Óvatosan tette rá a lábát. Elsüllyedt a semmiben. A semmi most rázkódni kezdett, ahogy a hajó rázkódott, és elnyelte őt. Zuhant egy oldalfalak nélküli üregben, és a nemlét bezárult körülötte…
Clayton ezt állva álmodta. A tükör előtt nyitotta ki a szemét. Lábai gyengék voltak, és öregségtől reszkető kezével támasztotta meg magát. Az arcát nézte a tükörben - egy hetvenéves ember arcát.
- Istenem - motyogta. Saját hangja volt - az első hang, amit hallott… mióta is? Hány éve? Mióta nem hallott semmit hajója pokoli vibrálásán kívül? Milyen messzire jutott a Future? Már megöregedett.
Rémítő gondolat hasított belé. Talán valami elromlott. Talán hibásak voltak a számítások, és túl lassan haladt az űrben. Talán sosem éri el a Marsot. Azután - és ez átkozottú) lehetségesnek tűnt - elhaladt a Mars mellett, elhibázta a gondosan kiszámított bolygópályát. És most zuhan a végtelen űrben.
Lenyelte tablettáit, és végigdőlt a priccsen. Kissé megnyugodott: meg kellett nyugodnia. Hosszú idő óta először eszébe jutott a Föld.
Mi van, ha elpusztult? Elpusztította a háború, vagy egy járvány, vagy valami katasztrófa, amíg ő úton volt. Vagy meteorok találták el, egy haldokló csillag sugárzott halált rá az örült egekből. Borzalmas rémképek kínozták - és ha hódítók érkeztek az űrből, hogy elfoglalják a Földet, pont most, amikor ő úton van a Mars felé?
De semmi értelme, hogy ezen rágódjon. A feladata, hogy saját célját elérje. Magára maradottan várnia kell; őrizni az életét és egészségét mindaddig, amíg feladatát véghezviszi. Apadó erejét összeszedve nagy elhatározásra jutott cellájának vibráló poklában. Élni fog, és ha majd leszáll, meglátja a Marsot. A hazafelé utat vagy túléli, vagy sem, de addig él, míg célját el nem éri. E pillanattól kezdve harcolni fog az álmok ellen. Nincs mivel mérnie az időt - csak egy hosszú szédület és ennek a sátáni hajónak a zúgása. De élni fog.
Most hangokat hallott a hajón kívülről. Kísértetek vonítottak az űr sötét mélyén. Szörnylátomások és rémálmok gyötörték, de Clayton visszaverte valamennyit, óránként, naponta, évente, nem tudta már, milyen gyakran - Sikerült Claytonnak a tükör elé botorkálnia. És az egyre csak azt mutatta, hogy gyorsan öregszik. Hófehér haja és ráncos ábrázata hihetetlen életkorról árulkodott. De Clayton élt. Túl öreg és túl gyönge volt már gondolkozni. Egyszerűen csak élt a hajó zümmögésében.
Először nem fogta fel. Kábultan hevert a priccsén, és váladékozó szemei csukva voltak. Hirtelen ráeszmélt, hogy a dübörgés véget ért. Clayton tudta, hogy nyilván megint álmodik. Nehézkesen föltápászkodott, és a szemeit dörzsölgette. Nem - a Future mozdulatlanul állt.
Leszállt!
Nem tudott úrrá lenni teste remegésén. Az évekig tartó rázkódás okozta; az évekig tartó magány, amelyben csak saját őrült gondolatai jelentették a társaságot. Alig bírt felállni.
De ez volt a pillanat. Erre várt tíz hosszú éve: Nem, sokkal több évnek kellett eltelnie. De megláthatja a Marsot. Megcsinálta - megcsinálta a lehetetlent. Lelkesítő gondolat volt. De valahogy Richard Clayton mindezt odaadta volna, ha megtudhatná, mennyi az idő, és valaki ezt emberi hangon közölhetné vele. Az ajtóhoz támolygott - a rég lezárt ajtóhoz. Egy fogantyú volt rajta.
Öreg szíve hevesen dobogott az izgalomtól, amint a fogantyút felfelé fordította. Az ajtó kinyílt… napfény tört be… levegő áramlott be… a fény elvakította, és a levegő sípolt a tüdejében… előrelépett…
Clayton előrebukott, bele Jerry Chase karjaiba.
Clayton nem tudta, hogy Jerry Chase az. Nem tudott ő már semmit. Túl sok volt már.
Chase a karjaiban pihenő törékeny testet bámulta.
- Hol van Mr. Clayton? - mormogta. - Ön kicsoda? - Nézte a ráncos aggastyánarcot.
- Hiszen ez Clayton! - tört ki belőle. - Mi történt, Mr. Clayton? Az atommeghajtás elromlott, mikor elindította a hajót; nem történt más, csak egyre sugárzott. A hajó egy pillanatra sem hagyta el a Földet, de a sugárzás ereje miatt nem tudtuk eddig önt kihoznia Nem közelíthettük meg a Future-t, míg le nem állt. A hajó nem sokkal ezelőtt hagyta abba a rázkódást, de közben is éjjel-nappal őrködtünk. Mi történt önnel, uram?
Richard Clayton fátyolos szemei kinyíltak. Szája megrándult, és halkan suttogta:
- El… elveszítettem az időérzékemet. Mennyi… mennyi időt töltöttem a Future-ben?
Jerry Chase komoly arccal pillantott ismét az öregemberre, és gyengéden válaszolt:
- Csak egy hetet.
És miközben Richard Clayton szemét elhomályosította a halál, a hosszú utazás véget ért.

Veres Mihály fordítása