Richelieu - Álomvilág

Álmodott. Az égen ragyogott a nap, aranyló sugarai tűként szúrták át a lusta, kövér bárányfelhőket. A lába alatt friss méregzöld fű ropogott. Vadvirágok nehéz, fűszeres illata terjengett a levegőben. Nem messze egy ezeréves erdő állt, melynek fatörzsei egy réges-régi elfeledett nép templomának boltozat nélküli oszlopaira emlékeztették. A fák között madarak éneke szállt a friss szellővel, ami kellemesen borzolta tarkóját. Valami hívogatta az erdőbe, egy pillanatig gondolkodott rajta, hogy nem megy, de elhessegette kételyeit és elindult. Benn a kellemes félhomály uralkodott, köszönhetően a sűrű lomboknak. A fákon néha egy-egy mókus szaladt végig, néha pedig egy madár trillázása halt el, amit meglátta őt. Egyre beljebb haladt, az erdő mintha bezárult volna mögötte. Már nem fordulhatott vissza. Mégis valami megnyugtató érzés áradt szét benne, ahogy nyugodtan, minden sietség nélkül lépkedett. 

Egy óriási fát vett észre, tövében egy forrással, amiből kristálytiszta víz folydogált. Lassan odasétált és felnézett a fára. Minden levele fényes zöld volt, egyedül a fa tetején látott két eltérő színű levelet, egy feketét és egy vöröset. Hitelen egy nagyobb fuvallat rázta meg a fát mire a levelek elválltak száraiktól és lassú, méltóságteljes szállingózással indultak meg a barnásfekete föld felé. Tovább nem foglalkozott velük, belenézett a forrásvízbe. Kristálytiszta volt, semmi nem zavarta meg a csillogó felszínt, néha úszott csak át rajta egy lomha felhő tükörképe. Belenézett. Egy idegen és mégis ismerős arcot látott. Az arc hosszúkás volt és az óriási gleccserkék színű szemek uralkodtak rajta, melyek körül apró nevető ráncokat vehetett észre a figyelmes szemlélő, a sok vidámság bizonyítékaképp. Ha valaki belenézett egyszerre érezhette a világ minden örömét és bánatát egy helyen. Az orra közepesen nagy volt és enyhén görbült, álla határozott vonalú középen kicsi, vidám gödörrel. Szája telt volt és érzéki, a vidám összhatást csak pár keserű ránc torzította el. Az egész arcot valami meg nem fogalmazott titokzatosság lengte körül. Magas homlokán szép ívelésű, fekete szemöldök foglalt helyet. Az arcot ugyan ilyen színű, ezüstös csillogású haj keretezte, mely elöl a homlokába hullott. 

Miközben az arcát vizsgálgatta, hirtelen valami, apró fodrokat keltve a vízbe hullott. Ahogy odanézett meglátta a vörös levelet, ami közelebbről egy alvadt vércseppre emlékeztette. A víz hirtelen örvényleni kezdett, kiemelkedett a medréből és olyan magasra nőtt, mint amilyen ő maga volt. Elbűvölten figyelte a jelenséget, miközben az szépen lassan a teste köré folyt. A látása elhomályosodott. Becsukta a szemét és hirtelen mindent látott. A hegyeket, a völgyeket, óriási romvárosokat, nyüzsgő metropoliszokat, elhagyott tanyákat, bűzös barlangokat, sűrű erdőket és látott egy hatalmas vonuló sereget mely fölött kihunyt a fény, és ami előtt hatalmas királyok csúsztak a porban, gyönyörű hermelinszegélyű palástjaikat összepiszkolva. Érezte az élőlények érzéseit. Örömet, fájdalmat, kínt, szerelmet, reménytelenséget és még ezernyi mást, amit képtelen volt megfogalmazni. Elgondolkodott. Gyerekkorától tudta képes valamire, valamire, amit senki más nem tud. Ez lenne az? Remélte igen, megunta az állandó keresést, az örökös vándorlást, az emberek bizalmatlanságát. Gyűlölte az éhezést, a szomjazást, a fájdalmat, a reménytelenséget. 

Kinyitotta a szemét. Az erdő letűnt. Helyette, hatalmas kies mezőn állt. A fű sárga volt, látszott rajta, már rég epedt az éltető eső iránt. Megértette, ő is átélte ezt, de most talán megkapja a maga esőjét. Rothadás szaga szállt a levegőben. Távolról harci dobok ütemes pufogásai hallatszottak. Hirtelen feltűnt a sereg is. Elől fekete páncélba öltözött lovagok vonultak, gondosan kovácsolt pengéik villogtak a vérvörös hold fényében. Merthogy éjszaka volt. A felhők vadul száguldoztak, a haragos égen, közeledő eső friss illata érződött. A katonák mellett rongyokba öltözött szőrös alakok haladtak, óriási markukban durván faragott, brutális fegyvereket hordoztak. Pofájukon, -nem tudta más jelzővel illetni ábrázatukat- gyűlölet és ölés utáni vágy látszódott. A harci dobok üteme gyorsabb lett, a sereg rohamra indult. A föld enyhén rázkódott, az ezernyi láb alatt. Valahol hátul egy hatalmas termetű lovag alakja látszott. Fekete páncélját vérvörös rúnák díszítették. Kezében roppant csatabárdot tartott, ami halvány fénnyel derengett. Hirtelen felismerte a vonuló sereget. Elöl a dobosok őrült ütemben verték hatalmas állatbőr hangszereiket, a zászlóvivők velük együtt ütötték a földön a ritmust a majd öt láb magas zászlórúdjaikkal melyre a pusztulás címere volt festve. Felvillant előtte mi a küldetése. Meg kell állítania ezt a sereget. Előttük hajoltak meg az uralkodók és az ő küldetése megállítani őket. 

A támadók majdnem odaértek, amikor hatalmas villám hasította át az eget. Az eső eleredt mintha dézsából öntenék. A vízfüggöny elhomályosította a csatateret. Hirtelen végignézett magán, már nem egyszerű ruhában volt, hanem aranyszínű páncélban. Kezében két egyenes pengéjű körülbelül másfél méter hosszú, rúnákkal díszített kardokat látott. Bár ő ezt nem látta körülötte, aranyszínű aura örvénylett. A támadók odaértek. Önkéntelen táncba kezdett, de ez nem a szépséget, hanem a gyilkolást szolgálta. Kardjai mintha önálló életre keltek volna, pörögtek a kezében. Fejek hullottak, karok szakadtak le a vér táncparkettjén. Belek omlottak ki, nyakak véreztek, tüdőkből áramlott ki undok sivítással a levegő. Nem volt fáradt. Valahogy nem érzett semmit, nem volt ura magának, testrészei úgy mozogtak, mintha egész életükben ezt tették volna. A tánc egész testét átjárta. Olyan volt, mint a lélegzés, magától értetődő. Lassan fogytak az ellenfelek és ezzel párhuzamban fogyott a még életben lévők harci kedve. A roham lassan lanyhult és meneküléssé vált. Egyedül a lovag állt még a csatatér közepén. Nem szólt, csak lassan megindult felé. Ahogy odaért térdre ereszkedett és lehajtotta a fejét. 
-Ölj meg - szólt a reszelős hang. 
-Ezzel a szégyennel nem tudok tovább élni. 
Elgondolkodott. Ez a hatalmas hadvezér, ki előtt királyok hemperegtek a földön előtte térdelt várva az utolsó csapásra. Elgondolkodott ki ő. Az istenek kegyeltje? Lehet. A lovagiasság feltámadt benne. „Megölni a vesztes ellenséget?” Igen, szólalt meg egy hang a fejében. Lehunyta a szemét és lecsapott. 

Amikor újra kinyitotta fényes trónon ült. Körülötte szolgák, hajbókoló nemes urak és pukedliző hölgyek egész serege őgyelgett. Fejét nehéz aranykorona nyomta, de a mellette lévő széken senki nem ült. Felnézett és egy távoli sarokban észrevett egy lányt, akire ha ránézett minden megváltozott. Nem számított a hatalom, a fényűzés, a hatalmas lakomák, kéjéhes szajhák. Csak őt látta, és amikor a lány rámosolygott úgy érezte, ha nem ülne, lábai felmondanák a szolgálatot. Gyönyörű apró fogai voltak, telt bíborvörös ajkak foglalatában. A gyönyörű szép vágású szürke szemek, világítottak, a kissé kiugró járomcsontú, halványbarack színű arcon. Haja halvány barna volt és egészségesen csillogott. Mozgása kecses volt alakja pedig telt, de mégis karcsú. A zöld ruha csak kiemelte egzotikus szépségét. Elhatározta, még aznap este megkeresi. Egyik szolgájával kifigyeltette, hogy minden este a kertben sétál. Ezt akarta kihasználni. Napnyugtakor, felvette legszebb ruháját, egy fekete selyemruhát aranyhímzéssel és elindult a kertbe. A lágy esti szellő finom rózsák illatát vitte, már sötét volt, a csillagok, mint elszórt gyémántok ragyogtak az éj bársonyán. Egy szép fűzfa alatt találta meg kedvesét. Nem szóltak, felesleges volt az érintkezés e formája. Megértették a másikat szavak nélkül. Még aznap este egymáséi lettek a puha füvön, a zöld szomorúfűz aláhajló ágai alatt. 

A szerelmük nem tartott örökké, az idő vasfoga ezt is kikezdte, mint annyi mást is. Megfakult, a kertben töltött éjszakák színtelennek tűntek, mint ahogy a távoli győzelem is, amit annak idején, a Világ Zsarnokán aratott. A hit elveszett belőle, ahogyan a hatalom is. Többé nem látott. A hajbókoló rabszolgák mézes-mázos beszéde megnövelte hiúságát, szívesen mesélt egykori hőstettéről, hogy legalább a töredékeire emlékezzen. Országa, gazdagsága virágzott. Irigyei is voltak. Egy este, amikor jeges szál süvített kint, amikor kemény esőcseppek verődtek a masszív ólomüveg ablakoknak, -amik derekasan állták a sarat- a puha léptek zaját elnyomta a szél ordítása. A karmos kezek nesztelenül nyitották ki az ablakot. Az őrség ilyen ítéletidőben, nem gondolt a falmászó orgyilkosok veszélyével és uruk egyébként is -ahogy hangoztatta is- istenek kegyeltje. Nem egyszerű orgyilkos volt. Mágiával alakították át még réges-régen. Másfél láb magas lehetett, izmos, rugalmas testét sűrű, sörtés szőr borította. Fegyverre nem volt szüksége, a karmai erre a célra tökéletesen megfeleltek. Munkájának ára a megfizethetetlenhez közelített, de az irigység nagy úr. Megközelítette a baldachinos selyemágyat melyben a királyi pár járta az álmok mezejét. A feladata az volt, hogy mindkettőt megölje. Az asszony szépsége elbűvölte, ezért elhatározta őt öli meg először. Hiba volt. Amikor karmait a torkába mélyesztette, a nő még egy gurgulázást hallatott. 

A mellette fekvőnek ez elég volt. Ahogy felpattant álmosságnak nyoma sem volt rajta. A gyilkos meglepődött. Profi volt, nem is értette miért a nővel kezdte. A férfit sárga ragyogás szállta meg. Szája néma szóra nyílt, mire a gyilkos a falnak vágódott. Meg fog halni gondolta magában a lény. Hallotta a legendát Amarusról a hősről, a Végzet Nagyurának megsemmisítőjéről, de álmában sem gondolta igazak is. Újabb hiba. A fényes ember közelebb lépett és lecsapott. Most semminemű kétely nem merült fel benne, tétovázás nélkül loccsantotta szét a gyilkos fejét. Hirtelen felderült. „Van még hatalmam!” -gondolta magában. Pillantása felesége hullájára vetődött. Az öröm elszállt. Kongó üresség vette át a helyét. Igaz, hogy már szerelmének tüze rég kialudt, mégis fájdalmat és kongó ürességet érzett. Többet nem lesz mellette. Nem érzi többen hajának illatát. Hiába mondták a bölcsek, ez az élet körforgása és így lehet, jobb helyen van. Sajnálta és nem a feleségét, hanem saját magát. Nem találkozhat többé vele. Tudatára ébredet saját sebezhetőségének. Lehunyta a szemét, egy könnycsepp hullott, apró, ragyogó gyémántként a földre, ahol szétoszlott és eltűnt a puha, vörös bársonyszőnyegben. 

Kinyitott a szemét. A bársony színe lebegett a szeme előtt. Lenézett a szeme előtti csatatérre. A vér ragacsos csomókban állt a mezőn, vörösre festve a friss tavaszi füvet. Sós fémes szaga betöltötte a levegőt. Kardjai véresek voltak. Mögötte hatalmas serege táborozott. Millió katona, akik nemes bosszújának eszközei. Közel húsz holdhónapja volt már úton, sorra elfoglalva, az útjában lévő királyságokat. Nem kímélt senkit és semmit. A királyokat, akik előtte csúsztak, és akiket régen barátjának nevezett, kivégeztette. Elhatározta eltörli a rosszat, a szenvedést a földről. Úgy gondolta jó úton halad, mivel az ismert világ háromnegyede a hatalma alatt állt már. Ismét felpillantott és a csatatérre nézett. Észrevett egy alakot, aki egymagában állt ott. Vörös páncélt viselt, és egy hatalmas rúnákkal ékesített, halványan derengő pallost. Elmosolyodott és elindult feléje. Megkezdődött a harc. Ellenfelét sárga ragyogás fogta körbe. Hiába próbálkozott nem tudta megkarcolni, még a páncélját sem. Elesett, fegyverei kihulltak kezéből. Feltérdelt és lehajtotta fejét. Milyen cinikus gondolta, a nagy hódító az istenek kegyeltje, aki annyi embert ölt meg, most a halál mezsgyéjének véres, sáros földjén térdepel. Elgondolkodott múltján. Egy senki volt, aki az álmait kereste. Valami megsegítette, és királlyá tette. Mindene megvolt, pénz, hatalom, szép feleség. Az idillnek vége szakadt, a feleségét megölték, érzései kifakultak, képességei halványultak, élete mintha semmit sem ért volna. Nem tűrhette. Elindult megbosszulni fájdalmait. Hatalmas sereg élén haladt, királyok csúsztak előtte hermelinszegélyes palástban. Megértette. A felette tornyosuló alak kicsit tétovázott majd lesújtott. 

Felébredt. Teste síkos volt a verejtéktől, homloka tüzelt. A saját szobájában volt. A saját öt négyzetméterén, amit nagyon jól ismert. Szemben a Tv-je világított vörös fénnyel, az íróasztal lámpája sejtelmes fénnyel világította meg, könyvespolcát. A posztereken semmitmondó arcok figyelték gúnyos mosollyal. Ürességet érzett. Mintha elvesztette volna azt, mait hosszú keresés után megtalált. Olyan érzés volt, mint amikor elvesztette a legjobb barátját. Végtelenül üres. Az ablakpárkányon egy árny suhant el. Puha lábak nesze hallatszott, ahogy finoman kinyitotta az ablakot. A karmos kéz rákulcsolódott a torkára megakadályozva, hisztérikus sikoltását. Egy utolsó gondolat…..csak álom.