Richard Paul Russo - Kilátás fentről

Tomczak részeg szeretett volna lenni. Akkor talán abbahagyhatná az egészet, ezt az átkozott munkát.
Egy fából és kötélből összeeszkábált platóról nézett le Tomczak, melyet tízemeletnyi magasságban további kötelek rögzítettek a tetőhöz. Lenézett a délidőben alatta nyüzsgő tömegre - üzletemberek és üzletasszonyok, titkárnők és hivatalnokok, mindenféle kézbesítők. Jönne fel csak egy is közülük ablakot mosni!
Arra vágyott, hogy lerúgja a nagy vödör szappanos vizet, oldalára billentse, sokliternyi vizet zúdítva a lenti emberekre. Ó, elnézést, baleset, a legmélyebb sajnálatom. Ha részeg volna, talán lenne hozzá spiritusza.
A plató egy hirtelen szélrohamra kilengett: Tomczak megragadta a kötélsínt. Ha részeg lenne, valószínűleg felfordulna itt a gyomra, okádna, reggelije tíz emelet magasságából spriccelne szét. Elmosolyodott erre a képre, és visszafordult az ablakhoz.
Bámulta az üveget: megpróbált emlékezni rá, hogy lemosta-e már vagy sem. Nem látszott túl tisztának, de ez nem jelentett semmit: Tomczak sosem volt valami alapos. Nem értette, miért nem rúgták még ki, hogy az isten verje meg! Persze azért, mert ő igenis megtisztított minden francos ablakot, mindennap idejében érkezett munkába, későig maradt, ha kellett, és sosem jelentett beteget, még akkor egyszer sem, mikor pokolian érezte magát. A feleségével és a kölykeivel otthon nem engedhetett meg egyetlen kieső napot sem.
Nos, úgy döntött, az ablak elég tiszta, ha lemosta, ha nem. Csavarjuk tovább.
Odalépett a kötélzet szabályzójához, elkészült rá, hogy egy emelettel lejjebb ereszti magát, mikor egy ismerős, vékony hang szólította alulról:
- Papi! Papi, nézz ide!
Tomczak oldalt kapta a fejét, áthajolt a kötélen, és kutató szemmel lenézett a tömegre. Aztán meglátta; a túloldali járdán két integető kar, három nagyon ismerős arc kíséretében.
Hát ez már túl sok volt! Tíz emelettel lejjebb, hátukat egy másik toronyház kőfalának vetve, arcukat az égnek emelve ott állt a felesége és két fia. Marta fogta a kezüket, azok meg szabad karjukkal integettek.
- Papi! Papi, figyelünk téged!
Semmi ugratás. Az isten szerelmére, miért hozta ide őket ez az átkozott asszony?
Tomczak észrevette, hogy a fiúkat hallva más emberek is megálltak a járdán, és felfelé néztek. Csodálatos. Kezd igazi show lenni, nemde? Hülye nő. Elfordult tőlük, figyelmét a kötelekre és csigákra összpontosítva kezdte leereszteni magát a kilencedikre.
- Papi, látsz minket?
Nincs rá mód, kicsinyem, én süket és vak vagyok. Megpróbálta kikapcsolni a jelenlétüket, a kötelekre koncentrált, és azért imádkozott, nehogy a felesége is elkezdje. Arra lenne még szüksége, arra az üdvözlő hangra.
Leereszkedett egy emeletet, rögzítette a platót, és figyelmét az előtte levő ablakra fordította. Belül két nő mosolygott, reá mutattak, aztán integettek. Tomczak semmibe vette őket, eligazította a vödreit, ellenőrizte a ruhákat, szivacsokat és a simítóhengert.
- Tomczak! Legalább üdvözöld a fiaidat! Az isten verje meg ezt a nőt!
- Tomczak! A fiaidat!
Tomczak hevesen megfordult, áthajolt a kötélen, és lekiáltott:
- Fogd be a szád, az istenit neki! Menjetek haza! - Dühösen abba az irányba intett, mely felé lakásukat gondolta. - Azonnal vidd haza őket!
- Meg akarják nézni, hogy dolgozol!
- Akkor engedd be őket egy éjjel a hálószobába! - kiáltotta vissza. - Hadd nézzék meg, hogy dolgozom rajtad a hálószobába! Elvigyorodott, ahogy Marta szemei tágra nyíltak: ez még ilyen magasból is látszott. Elvigyorodott, látva, hogyan próbálja felesége befogni a gyerekek fülét, miközben még tartja a kezüket.
- Tomczak! - üvöltötte Marta. - Ne beszélj… - Nem tudta befejezni, a fiúkkal küszködött.
Tomczak nevetett, megrázkódtatva a platót: Nem vitás, egy kicsit kezd ideges lenni, de azért jobban érezte magát.
Tomczak! Tomczak, a fiúk! Tomczak!
Abbahagyta a nevetést, lebámult. Miért lármázik tovább ez a nőszemély? Miért nem tud csendben maradni, becsukni azt az átkozott száját? Hazavinni a gyerekeket?
- Tomczak, legalább annyit mondj a fiaidnak, hogy örülsz, hogy látod őket! Mondj nekik valamit!
Mi jött rá erre a nőre? A fiúk már nem néztek felfelé, talán zavarta őket ez az egész. Viszont úgy tűnt, az utcán lévő emberek fele őt bámulja, meg ezt az őrült asszonyt, aki még mindig a nevét kiáltozta. Valóban show-műsor volt.
Tomczak elfordult, megpróbált semmiről sem tudomást venni és tovább dolgozni. De a benti két nő három másik embert hívott oda, mindannyian feléje mutogattak. Fügét mutatott nekik, kiröhögte meglepett ábrázatukat. Mi az ördögöt vártak?
- Tomczak, mi a baj? Mondj nekünk valamit, Tomczak, valamit a családodnak! A családodnak!
Ez betett. A férfi letérdelt, vadul kiráncigálta a fűzőt jobb csizmájából, lerántotta, újra felállt, és a kötélperemhez ment. Felemelte a csizmát, megcélozta a feleségét, és dobott.
A csizma levitorlázott az utca túloldalára, az emberek szétrebbentek, felesége ordított. A dobás azonban rövidre sikerült, a lábbeli egy-két méterre a felesége előtt egy újságosstandra csapódott, visszapattant, a csatornában landolt.
- TOMCZAK! - Marta felüvöltött.
Jézusom, az asszony nem hagyja abba! Lehúzta a másik csizmáját, és meglendítette, ezúttal több erőt adva bele.
Most a nő még mindig kiabálva ellökte magát a faltól, elengedte a két fiút, és futni kezdett. A csizma nekiütődött a falnak, egész közel járt ahhoz, hogy eltalálja, és Tomczak ismét elvigyorodott. Most már belőtte magát.
Az asszony még mindig üvöltött, fel-alá rohant a járdán, a nevét kiáltozta, a fiúkat szólította.
Tomczak látta őket, Nevelve fúrták magukat keresztül a tömegen, kikerülték anyjukat. Helyes az ötlet, gondolta Tomczak. A zoknik következtek. Miért ne? Levetette őket, és egy csomóba kötötte a kettőt. Már épp meg akarta Gálozni Martát, mikor szeme megakadt a vödrön. Inspiráció! Belenyomta a csomót a szappanos vízbe, és bent tartotta, míg át nem ázott. Csöpögött róla a víz, mikor kivette és a feleségét célba véve elhajította.
Nem az asszonyt találta el. A zokni egy öltönyös férfi előtt csapódott a járdára, lespriccelve cipőjét. Mikor a tulajdonosa felnézett, és kiabálni kezdett, Tomczak beintett neki. Aztán visszafordulva ugyanezt tette a belül gyülekező tömeggel, már csak az egyensúly kedvéért is.
Egyiket a másik után levéve, Tomczak megismételte a műveletet mindegyik ruhadarabjával - melegítő, flanelling, póló, farmer. Áztatás, masszív csomóba kötés, dobás kilenc emelettel lejjebbre. Már nemcsak Martára célzott, aki föl-le rohangálva beleolvadt a háttérbe, hanem a több helyen csoportosuló nézőkre. Grimaszokat vágott és nevetett, figyelte a szétrebbenő embereket, a kövezeten csattanó batyukat, melyekből víz spriccelt szét mindenféle irányba.
Alsóneműjében, a mozgástól ide-oda lendülő deszkatákolmányon Tomczak most megállt, figyelte a lenti káoszt, hallgatta a közeledő szirénákat. Mosolygott: kiegyensúlyozottnak és szabadnak érezte magát, boldogabbnak, mint hosszú ideje bármikor. Felesége még mindig üvöltött. Tomczak felfogta a hangokat, de a szavak értelmét nem. Fent fényesen, melegen sütött a nap.
Tomczak az ablak felé fordult. Bent egész kis tömeg gyűlt egybe, tizenöt vagy húsz ember bámulta őt, néhányan nevetlek, mások meredten nézték, akárhogy is, őt figyelték. Na hát akkor - határozta el magát -, vigyük végig a műsort.
Lehúzta alsóját, boldogan tanulmányozta az ablak túlsó felén levők vegyes érzelmekről tanúskodó arckifejezéseit. Beleejtette a gatyát a vödörbe, és egy percig lassan kavargatta vele a folyadékot. Aztán kivette, egy pillanatra hagyta csöpögni róla a vizet, majd nekicsapta az üvegnek.
A nedves anyag egy-két másodpercre odaragadt, végül csúszni kezdett lefelé, és kilencemeletnyi magasságból a járdára zuhant.
Egy szabad ember. Ezt érezte most.
Viszont a szirénák erősödtek: mintha minden más hang elhalkult volna. Szirénák. Nem marad sokáig szabad.
Egy szélroham belekapott a tákolmányba, és vadul kilendítette. Tomczak szakadást hallott, a plató néhány centit zökkent, ő pedig térdre esett. Felnézett a tartókötelekre, és meglátta, hogy meglazultak, rojtosodnak.
Lehetetlen! Ő maga ellenőrizte, ezzel az anyaggal nem történhet ilyesmi. Ám egyre több szál szakadt el, és a plató újra lejjebb döccent.
Tomczak talpra ugrott, és megragadta a tartóköteleket. Jézus Mária, szabadságra vágyott, de nem ilyenre.
Kinyúlt az épület felé, ám mielőtt elérte volna, a kötelek teljesen elszakadtak. A plató a faltól eltávolodva zuhanni kezdett: Tomczak elveszetten markolta a kötélvéget. Felüvöltött, tudva, hogy meg fog halni.
Néhány másodperccel később a plató hihetetlen módon megállt a levegőben, csendesen, zökkenés nélkül, még mindig hét emelet magasságban a tömeg fölött. Az utca fölött függve, Tomczak lebámult a járdára, a felfelé forduló arcokra, melyeknek feléje kellett volna rohanniuk. Megállt az idő? Nem: látta az őrülten szétfutó embereket, még mindig hallotta a közeledő szirénákat, érezte a meztelen testét csiklandozó szellőt, észrevette, hogy néhányan hitetlenkedve néznek, mutogatnak felfelé.
A plató lebegett, enyhén ringatózva a szélben.
Tomczak reszketve felállt, kezével még mindig a kötelet szorítva. Ez őrület, gondolta, ez lehetetlen. Nevetni kezdett, meztelen talpával a deszkán dobogva. Valóban szabad.
Úgy érezte, hogy most azt lenne igazán jó tenni, hogy leszáll ezzel a dologgal, körüldongja feleségét.
Most újra látta Martát, aki szája elé kapott kézzel, kerekre nyílt szemmel bámult felfelé.
Mintha csak utasításra történne, a szerkezet előrebillent, és lágyan siklani kezdett lefelé. Az utcának vette az irányt, a keresztezésnél 180 fokos fordulatot vett, aztán felgyorsulva egyenesen lecsapott a nőre.
Marta kiáltozott, rohant, Tomczak pedig vigyorgott. Másodperceken belül elérte őt, és mikor a nő hasra vágódott, a szerkezet kijött a merülésből, és újra emelkedett.
Körülbelül három emelet magasságban vízszintesbe került Tomczakkal, és ismét libegni kezdett.
- Papi! Papi, vegyél fel minket! - Papi, vigyél magaddal!
Tomczak lenézett fiaira, akik a járdán ugráltak, apjuk felé nyújtózkodva.
Magával akarta vinni őket, bárhová is indul, igazán akarta. De tudta, tudta, sosem lenne teljesen szabad, ha megtenné. Minden vagy semmi, erről volt most szó.
Lenézett a fiúkra, és megrázta a fejét.
- Sajnálom, nem lehet! - kiáltotta oda nekik. - Vigyázzatok az anyátokra! Szüksége van rá! - Látta, hogy felesége még mindig hason fekszik a járdán, fejét épp annyira elfordítva, hogy Tomczakra nézzen.
- Hová mész, papi? Visszajössz?
- Nem tudom - felelte, kezét széttárva. - Fogalmam sincs róla. És rájött, hogy ez az, ami az egész dolgot olyan csodálatossá teszi. - Küldök képeslapot nektek a Holdról!
És ezzel Tomczak, meztelenül és vigyorogva, megragadta a köteleket, hátrahajolva tartotta magát, amint a plató előrelendült, és kilőtt a Nap felé.

Morvay Nagy Péter fordítása